Номер провадження: 22-ц/813/4755/26 
Справа № 522/2009/24
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 
треті особи - Служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Борисова Анастасія Григорівна
на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні батька і сина та встановлення способу участі батька у вихованні сина

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду міста Одеси із позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 27.08.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_5 є дитиною з інвалідністю ІІ групи.
Батько дитини не виконує своїх батьківських обов`язків (участь у вихованні, забезпеченні не приймає). Згоди між сторонами, щодо визначення місця проживання дитини не досягнуто.
З 2015 року ОСОБА_1 отримує погрози від відповідача, та їй відомо про намір ОСОБА_3 забрати дитину та вивезти закордон. Також зазначено, що відповідач має не стійку психіку та схильний до раптових нападів не контрольованої агресії.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні батька і сина та встановлення способу участі батька у вихованні сина.
В обґрунтування зустрічного позову послався на те, що ОСОБА_1 забороняє та чинить перешкоди ОСОБА_6 у спілкуванні з сином - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У зв`язку з вищевикладеним,  ОСОБА_2 з урахуванням змінених позовних вимог просив заборонити ОСОБА_1 чинити перешкоди у побаченнях з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визначити способи участі ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом: побачень батька з сином по приїзду батька в Україну, за місцем оренди нерухомого майна ОСОБА_4 необмежені в часі, але не менше 5 годин на день 5 разів в тиждень 30 днів впродовж року; а також шляхом встановлення необмеженого часу спілкування батька з дитиною засобами телефонного та відеозв?язку (за допомогою месенджерів Telegram, Skype, WhatsApp, тощо).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні батька і сина та встановлення способу участі батька у вихованні сина задоволено частково. Заборонено ОСОБА_1 чинити перешкоди громадянину держави ОСОБА_7 у побаченнях з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначено спосіб участі громадянину держави ОСОБА_7 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом його побачень по приїзду в Україну з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менше 2-х годин на день 3 рази на тиждень.
Перших 6 побачень з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_4 , починаючи з дня вступу рішення у законну силу, проводити у присутності матері дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 або представника Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.
Визначено спосіб участі громадянину держави ОСОБА_7 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом безперешкодного необмеженого спілкування батька з дитиною за допомогою технічних засобів, а саме засобами телефонного та електронного зв`язку (за допомогою месенджерів Telegram,Skype,WhatsApp, тощо), дотримуючись розпорядку дня та зайнятості дитини та з урахуванням стану здоров`я малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині позовних вимог зустрічного позову відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту перешкоджання ОСОБА_6 у спілкування та побаченнях з сином ОСОБА_8 .
Керуючись принципом найкращих інтересів дитини та практикою ЄСПЛ щодо рівності прав батьків, суд першої інстанції зазначив, що відновлення емоційного контакту з батьком має переважати над особистими конфліктами дорослих. Оскільки тривале відчуження потребує часу для адаптації, суд визнав за доцільне тимчасово встановити зустрічі у присутності матері (або представника органу опіки), а після цього перехідного періоду - проводити побачення без її участі, щоб зменшити вплив конфлікту.
Додатково суд врахував сучасні реалії в країні та розпорядок дня дитини, визначивши оптимальним спілкування через месенджери та відеозв`язок. Водночас вимогу батька щодо проведення зустрічей за місцем оренди ним житла суд відхилив як неконкретну, констатувавши, що побачення мають відбуватися за постійним місцем проживання дитини. При цьому сторони не позбавлені права змінити порядок у майбутньому, коли стосунки між батьком та сином стабілізуються.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Борисова Анастасія Григорівна, звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на те, що рішення суду в частині часткового задоволених позовних вимог зустрічного позову постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та з неповним з`ясуванням обставин справи, просить в частині задоволених позовних вимог зустрічного позову скасувати та в зазначеній частині ухвалити нове рішення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що відповідач за первісним позовом не має щирого бажання утримувати, бачитися, спілкуватися та виховувати ОСОБА_5 . Скаржник вважає, що істиною причиною даного бажання мати зустрічі з дитиною є бажання завдавати ОСОБА_1 душевних та моральних страждань через вплив на дитину. 
Звертає увагу на те, що ОСОБА_5 висловив не бажання спілкуватися з біологічним батьком, однак судом першої інстанції проігноровано позицію дитини з інвалідністю на користь захисту начебто порушених прав батька. Також зауважує, що дитина не має особистого телефону, в силу захворювання не вміє будувати діалог та має заборону лікарів на користування телефоном, тому рішення є невиконуваним.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого дії адвокат Максимович Світлана Михайлівна, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення в оскаржуваній частині без змін.
В обґрунтування відзиву посилається на відсутність доказів того, що спілкування батька з сином негативно впливає на здоров`я дитини і його психо-емоційний стан, а також відсутні будь-які рекомендації лікарів щодо утримання від спілкування з батьком. Позивач за зустрічним позовом не спілкується з сином через наявність перешкод у спілкуванні зі сторони ОСОБА_1 . Неприязне відношення ОСОБА_1 до ОСОБА_3 негативно впливає на сприйняття дитиною свого батька, а його небажання спілкуватись з батьком обумовлене конфліктом між батьками.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник скаржника ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача за первісним позовом - Максимович Світлана Михайлівна в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення в оскаржуваній частині залишити без змін.
Позивач та відповідач повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору повістки отримали в особистих кабінетах Електронного суду.
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, враховуючи думку осіб, що з`явились, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

27.08.2013 року ОСОБА_2 , громадянин Ізраїлю, та ОСОБА_1 , громадянка України, уклали шлюб, який був зареєстрований реєстратором шлюбів ОСОБА_11 в м. Нікосія Муніципалітету Ларнака Республіки Кіпр, про що видано свідоцтво про шлюб № НОМЕР_1 , на зазначеному свідоцтві про шлюб 27.08.2013 року проставлено апостиль за № 236664/13 (а.с. 17 т. 1).
Від спільного шлюбу у сторін є малолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 28.01.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку, про що складено відповідний актовий запис № 85 (а.с. 9 т. 1).
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2024 року по справі № 522/21444/24 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 18-20 т. 1). 
ОСОБА_5 потребує як дитина інвалід, у домашнього догляду, що підтверджується довідкою № 349 від 08.08.2023 року (а.с. 13 т. 1), медичним висновком від 09.08.2023 (а.с. 14 т. 1) з діагнозом - органічний психічний розлад, дійсна по 04.07.2025 року, та у 2023-2024 роках навчальному році навчається у Одеському ліцеї № 38 Одеської міської ради (3 клас) на домашній формі навчання (а.с. 15 т. 1), 
ОСОБА_5 є дитиною з інвалідністю ІІ групи (органічний психічний розлад) та перебуває під наглядом КНП «Міський психіатричний диспансер» ОМР (а.с. 93 т. 2).
Згідно талону-повідомлення єдиного обліку № 515 про реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення ОСОБА_2 від 12.01.2024 року в 18:47, просить прийняти міри щодо колишньої дружини, яка не дозволяє бачитись з спільним сином ОСОБА_12 (а.с. 47 т. 1).
Звернення до правоохоронних органів про реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення ОСОБА_13 від 18.01.2024 в 10.57, підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку № 766 (а.с. 48 т. 2).
Згідно висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 23.04.2024 року № 0-н/557/16вих про визначення способів участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішено визначити наступний порядок, враховуючи стан здоровя дитини, розпорядок дня дитини, за умови забезпечення батьком необхідного духовного, фізичного та морального розвитку дитини:шляхом встановлення необмеженого часу спілкування батька з дитиною засобами телефонного та відеозв`язку (за допомогою месенджерів Telegram ,Viber, WhatsApp тощо); у разі приїзду батька на територію України за попередньою домовленістю між батьками (а.с. 97-100 т. 1).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Законність рішення суду в частині задоволення первісного позову та відмовленій частині зустрічного позову колегією суддів не перевіряється, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.
Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог зустрічного позову, щодо усунення перешкод у спілкуванні батька і сина та визначення способу участі батька у вихованні малолітнього сина, а тому апеляційний суд переглядає судове рішення саме в цій частині.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч. 8 ст. 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (ч. 4 ст. 15 СК України).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У статті 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних в`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року в справі «Johansen v. Norway»).
Закон України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»).
У абзацах першому, другому ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду в порядку, встановленому законом (абзаци третій, четвертий ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства»).
У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частинами першою-третьою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У частині першій та другій статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. 
У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків, та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.
Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи.

Так, суд першої інстанції встановив, що між батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , склалися неприязні відносини і вільно досягти згоди щодо способу участі батька, який проживає окремо від дитини, у її вихованні і спілкуванні із нею вони не можуть. Зазначене сторонами у справі не оспорюється.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що cам факт емоційне напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.
Батько та мати мають рівні права та обов`язки і при вирішенні питання про періодичність побачень, можливість спільного відпочинку, відвідування місця проживання того з батьків, з ким дитина не проживає, слід виходити виключно з інтересів дитини.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_14 надав належні докази та довів обставини вчинення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні та вихованні сина. Доводи апеляційної скарги таких обставин не спростовують.
Отже встановивши, що права ОСОБА_15 як батька порушуються ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність усунення перешкод у вихованні та визначення способу участі батька у вихованні і спілкуванні з дитиною.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається зокрема на рідкі зустрічі дитини з батьком та зазначає, що батько до 2023 року 3-4 рази приїзждав до сина. З 2024 року не приїздив до сина.
В цій частині колегія суддів зауважує, що сам по собі факт нечастих зустрічей з дитиною з огляду на проживання батька в іншій країні окремо за межами місця проживання дитини не може свідчити про відсутність у нього інтересу до дитини.
Посилання на незначну кількість фотознімків як на доказ відсутності реального інтересу батька до дитини апеляційний суд оцінює критично, оскільки кількість спільних фотографій сама по собі не може бути належним та достатнім критерієм для оцінки ставлення батька до дитини чи його участі у вихованні. 
В цій частині апеляційний суд також враховує позицію батька який звернувся до суду з зустрічним позовом та просив визначити порядок спілкування з сином, що також не може свідчити про байдужість батька до дитини.
Щодо доводів про те, що судом першої інстанції не враховано інтереси дитини та небажання спілкуватись з батьком, апеляційний суд виходить із того, що думка дитини, безумовно, підлягає врахуванню при вирішенні спорів щодо участі батьків у її вихованні, однак така думка не є абсолютною та не може бути єдиною підставою для обмеження права батька на спілкування з дитиною, особливо у цій справі з огляду на стан здоров`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В суді першої інстанції дитина не опитувалась з огляду на позицію матері ОСОБА_1 про те, що це може спричинити шкоду здоров`ю та психо-емоційному стану дитини.
За ухвалою суду Службою у справах дітей ОМР було залучено спеціаліста-психолога з Центру соціальних служб Одеської міської ради з метою з`ясування думки дитини щодо суті спору. З листа від 31.10.2025 року вих. № 04/01-3728 вбачається, що 31.10.2025 року психолог та провідний спеціаліст здійснили виїзд за адресою проживання родини. Під час бесіди на запитання щодо бажання зустрічатися з батьком ОСОБА_12 відповів відмовою. Тому, визначити думку дитини щодо періодичності та тривалості спілкування з батьком не вбачається за можливе.

Колегія суддів зауважує, що думка неповнолітньої дитини є достатньо вразливою для нав`язування певних ідей та думок близькими родичами, з якими вона постійно проживає. Тому думка неповнолітньої дитини є важливою, але не може бути абсолютною для суду (див. постанову Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 348/1451/20, провадження № 61-6979св23).
Верховний Суд також звертав увагу на те, що посилання заявника на небажання дитини спілкуватися із батьком і відсутність прихильності до нього не можуть бути покладені в основу судового рішення, враховуючи малий вік дитини та факт її постійного проживання з матір`ю, яка має конфлікт з батьком, що негативно впливає на сприйняття дитиною його особи. За таких обставин небажання дитини спілкуватися із батьком обумовлене ситуацією, яка склалася між сторонами, і не може бути підставою для обмеження у реалізації батьківських прав на участь у вихованні дитини і спілкуванні із нею ((постанови Верховного Суду від 15 жовтня 2018 року у справі No 686/14512/17, від 28 лютого 2023 року у справі No 182/8343/19, від 07 серпня 2024 року у справі No 523/10461/21).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не надала та матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спілкування батька із сином, порушує інтереси дитини, і такі дії позивача негативно впливають на психологічне та фізичне здоров`я дитини. Апеляційним судом оцінено доводи апеляційної скарги в частині емоційного та психологічного стану дитини, його здоров`я та розвиток, однак в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України доказів на підтвердження негативного впливу батька на сина матеріали справи не містять.

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2026 року у справі № 639/3386/24 наголошено на тому, що у дитини є право, а не обов`язок на підтримання регулярних особистих стосунків і прямих контактів з тим з батьків, який проживає окремо».
Під час розгляду справи в апеляційному суді представником ОСОБА_1 також зазначено, що прямих доказів того, що спілкування ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з іншими дорослими людьми окрім людей до яких він звик та постійно бачить завдає йому психологічної травми немає.

Доводи ОСОБА_1 про те, що спілкування дитини з батьком може нашкодити дитині, оскільки вона перебувала з відповідачем у шлюбі, колегія суддів оцінює критично, оскільки такі твердження мають суб`єктивний характер та не підтверджені належними і допустимими доказами. При цьому самі по собі конфліктні відносини між колишнім подружжям або особисте ставлення матері до батька дитини не можуть свідчити про наявність негативного впливу батька на сина чи бути достатньою підставою для обмеження його права на спілкування з дитиною. Матеріали справи не містять доказів неналежного ставлення ОСОБА_3 до сина, жорстокого поводження чи небезпечної поведінки.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України у процесу розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (див.: постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).
Висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 23.04.2024 року № 0-н/557/16вих про визначення способів участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішено визначити наступний порядок, враховуючи стан здоровя дитини, розпорядок дня дитини, за умови забезпечення батьком необхідного духовного, фізичного та морального розвитку дитини:шляхом встановлення необмеженого часу спілкування батька з дитиною засобами телефонного та відеозв`язку (за допомогою месенджерів Telegram ,Viber, WhatsApp тощо), у різі приїзду батька на територію України за попередньою домовленістю між батьками.
Судом першої інстанції взято до уваги висновок Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 23.04.2024 року № 0-н/557/16вих.
Посилання на невиконуваність оскаржуваного рішення в частині спілкування батька з дитиною за допомогою технічних засобів, а саме засобами телефонного та електронного зв`язку (за допомогою месенджерів Telegram,Skype,WhatsApp, тощо) оскільки ОСОБА_5 не вміє говорити по телефону або по відеозв`язку, як це прийнято зазвичай та має обмеження в користуванні електронними пристроями, колегія суддів відхиляє.
В цій частині враховує характеристику ОСОБА_5 , учня 4-А класу Одеського ліцею № 38 від 07.11.2025 року з якої вбачається зокрема що під час уроків переважно позитивний настрій, здатен встановлювати контакти. Читає та пише гарно. Чітко вимовляє слова. Спостерігається виснаженість уваги. Добре йде на контакт, шанобливо ставиться до дорослих. Правила поведінки виконує свідомо, на зауваження учителя реагує адекватно. Безпечно використовує цифрові пристрої для доступу до інформації, спілкування та співпраці.
Належних доказів медичного обмеження спілкування за допомогою технічних засобів матеріали справи не містять.
Судом першої інстанції правильно враховано доводи ОСОБА_1 про визначений, усталений та особливий розпорядок дитини з урахуванням індивідуальних потреб та пристосувань у навчанні та побуті та ухвалив, визначити спосіб спілкування дотримуючись розпорядку дня та зайнятості дитини та з урахуванням стану здоров`я малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Окрім цього у цій справі, виходячи з інтересів дитини суд доцільно дійшов висновку про вжиття відповідних підготовчих заходів, спрямованих на адаптацію дитини до налагодження зв`язку з батьком.
Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 04.08.2021 року у справі № 654/4307/19 не можуть братись апеляційним судом до уваги, оскільки предметом позову у справі було відібрання малолітньої дитини від бабусі яка після смерті своєї дочки (матері дитини) опікувалась онуком та передачу дитини батькові, який не проживав з сином з часу розірвання шлюбу. Ці правовідносини не є релевантними. У цій справі предметом зустрічного позову є усунення перешкод у спілкуванні та визначення порідку спілкування. 
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують правильність рішення суду першої інстанції, тому рішення суду в оскарженій частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Борисова Анастасія Григорівна залишити без задоволення, а рішення в оскарженій частині Приморського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2025 року - без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Борисова Анастасія Григорівна, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2025 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький