Справа638/2788/26
Провадження № 1-кп/638/1359/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року         м. Харків
Шевченківський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42024041330000879 від 31.10.2024, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Димитрове Олександрійського р-ну Кіровоградської обл., із середньою-спеціальною освітою, розлучений, військовослужбовець, стрілець – помічник гранатометника 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий - вироком Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.12.2024 у справі №337/5101/24, у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 407, частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України (далі – КК України),

ВСТАНОВИВ:

19.04.2024 ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 ) мобілізовано ІНФОРМАЦІЯ_2 до лав Збройних сил України та призначено на посаду стрільця - помічника гранатометника 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 в званні молодший сержант. 
Вимоги статей 17, 65 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують молодшого сержанта ОСОБА_4 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.
У відповідності до вимог статей 9, 11, 12, 14, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, статей1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV, молодший сержант ОСОБА_6 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та інше.
Статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи протягом робочого часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком; на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Згідно вимог статей 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків він зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Статтями 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розгадуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який на теперішній час продовжено.
Так, молодший сержант ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, достовірно знав та усвідомлював, що повинен неухильно дотримуватись вимог статей 65, 68 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 N№551-XIV, які зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, захищати суверенітет і територіальну цілісність України, забезпечувати її економічну та інформаційну безпеку, віддано служити українському народу, сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків.
Однак, молодший сержант ОСОБА_7 під час проходження військової служби, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів 07.09.2024, вирішив стати на злочинний шлях та діючи умисно, в умовах воєнного стану без дозволу командування та поважних причин тимчасово, вирішив незаконно ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 в порушення вищевказаних нормативно-правових актів, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин 07.09.2024 у ранковий час доби (більш точний час судовим розглядом не встановлений), перебуваючи в районі тимчасового розташування свого підрозділу, а саме поблизу с. Набережне, Нікопольського району, Дніпропетровської області, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце служби та з 07.09.2024 по 20.11.2025 перебував поза службою, проводячи час на власний розсуд. За час відсутності на службі ОСОБА_7 , обов`язки з військової служби за посадою не виконував, в медичні правоохоронні органи, органи установи не звертався, державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, вільний час проводив на власний розсуд до моменту з`явлення до правоохоронного органу - 20.11.2025.
Також, 17.11.2025 приблизно о 18 год. 30 хв. ОСОБА_4 перебував за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , разом зі своєю дівчиною ОСОБА_8 та співмешканцем ОСОБА_9 . У вказаний час ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи на кухні зазначеної квартири, вживали алкогольні напої, тоді як ОСОБА_9 перебував у своїй кімнаті. Через деякий проміжок часу, а саме приблизно о 19 год. 00 хв. 17 листопада 2025 року у ОСОБА_10 на грунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння останньому тяжких тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , перебуваючи у кімнаті ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, діючи умисно та протиправно, наніс ОСОБА_9 приблизно 3-4 удари руками (кулаками) у ділянку грудної клітки та обличчя, спричинивши останньому тілесні ушкодження, після чого ОСОБА_4 залишив зазначену кімнату та пішов до приміщення кухні. Через деякий проміжок часу, а саме приблизно о 23 год. 40 хв. 17.11.2025, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, спрямованого на умисне протиправне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, знову зайшов до кімнати ОСОБА_9 та, діючи умисно, протиправно, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс ОСОБА_9 приблизно 6 ударів руками (кулаками) у ділянку грудної клітки та обличчя чим спричинив ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження.
Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 згідно з висновком експерта №20251121010003090 від 12.02.2026 тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді: (3) забійних ран на обличчі (лобі справа, в проекції правій надбрівної дуги, у зовнішнього кута правого ока (1) забійної рани на лівій вушній раковини (2) забійних ран на слизовій оболонці верхньої губи; (1) садна у правій скроневій ділянці, (3) саден у лівій скроневій ділянці, (множинних) саден на обличчі на тлі синців; (7) синців на обличчі; крововиливів у правій та лівій скроневий м?яз, крововиливи у м?які покрови голови з боку їх внутрішньої поверхні; пластинчаті крововиливи під тверду мозкову оболонку головного мозку у лівій лобній ділянці, в задній черепній ямці зліва та в правій тім?яній ділянці; крововиливи під м?які мозкові оболонки у скроневих частках головного мозку та у лівій лобній ділянці, забою головного мозку. Травма тулуба у вигляді: множинних синців на передній та бічним поверхням тулубу; прямих переломів лівих 5-11 ребер по середнє-ключичній лінії, правого 6 ребра по передньої пахвової ліні; розривів легень у місцях переломів з крововиливами у плевральні порожнині. Множинні садна та синці на обох верхніх кінцівках. Сукупна тупа травма тіла у ОСОБА_9 у вигляді черепно-мозкової травми, травми тулуба та множинні садна та синці на верхніх кінцівках утворились прижиттєво в швидкий послідовності, незадовго до настання смерті, (від 30 хвилин до 1 години) від ударної та ковзаючої дії тупих твердих предметів з обмеженою поверхнею контакту, на що вказує форма та характер ушкоджень, ступень загоєння саден, характер переломів ребер та результат судово-гістологічного дослідження, при якому встановлені судинні та тканинні реакції в ушкодженнях. Локалізація та характер ушкоджень у постраждалого виключае ймовірність, що вони могли утворитися при падінні на необмежену поверхню.
Таким чином, причиною смерті ОСОБА_9 стала сукупна тупа травма тіла, яка супроводжувалась внутрішньочерепними крововиливами та крововиливами у плевральні порожнини. Сукупна тупа травма тіла у ОСОБА_9 має ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя (п.п. 4.8., 2.1., 2.1.1 а, 2.1.2., 2.1.3.в,г,л). «Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 р), та перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений  ОСОБА_7  свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 407, частиною другою статті 121 КК України, визнав в повному обсязі та висловив щире каяття з приводу вчинених злочинів.
Потерпіла повідомила, що цивільний позов не заявляє, претензій до обвинуваченого не має.
Прокурор, обвинувачений та його захисник просять, на підставі частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Положеннями частини третьої статті 349 КПК України визначено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
На підставі частини третьої статті 349 КПК України за клопотанням учасників провадження, враховуючи, що  ОСОБА_7  повно та беззаперечно визнає вину у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 407, частиною другою статті 121 КК України, не заперечує фактичних обставин кримінального провадження, кваліфікації дій, правильно розуміє та усвідомлює зміст обставини злочинів, в яких обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, і у суду відсутні сумніви у добровільності позиції, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому, суд з`ясував, що обвинувачений та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає. Також, суд роз`яснив, що у такому випадку учасники справи будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Приписами статті 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого  ОСОБА_10  у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень-злочинів передбачених частиною п`ятою статті 407, частиною другою статті 121 КК України доведена повністю і його дії правильно кваліфіковані: за частиною п`ятою статті 407 КК України як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану; за частиною другою статті 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Відповідно до статті 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого  ОСОБА_4  суд визнає зявлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, суд не встановив.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Виправленням засудженого є такий вплив покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.
Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого засобів кримінально-правового впливу в його особистості відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Воно досягається через усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії. Водночас виправлення має спиратися на об`єктивні обставини, які здатні забезпечити ресоціалізацію засудженого.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. 
Враховуючи вищевикладені обставини, те що обвинувачений вчинив тяжкі злочини, особу обвинуваченого, який раніше судимий вироком Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.12.2024 у справі №337/5101/24 до двох років позбавлення волі та на підставі статті 8 КК України йому призначено службове обмеження для військовослужбовців на строк 2 роки, яке він не відбув, не одружений, на утриманні неповнолітніх або малолітніх осіб не має, на обліку у лікарня психіатра не перебуває, обставини що пом’якшують покарання, суд вважає доцільним призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкціями відповідних статей Особливої частини КК України, а остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначити шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим. 
Підстав для призначення обвинуваченому покарання з застосуванням положень статті 69 КК України або статті 75 КК України суд не встановив. 
Саме покарання у вигляді позбавлення волі на переконання суду, буде необхідним і достатнім для виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що у повній мірі буде відповідати вимогам статей 50, 65 КК України.
Цивільний позов не заявлявся. 
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Долю речових доказів належить вирішити відповідно до вимог статті 100 КПК України.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 21.11.2025 у справі №638/23154/25, підлягає скасуванню.
Суд вважає необхідним залишити без змін запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
На підставі викладеного, керуючись статтями 349, 370, 371, 373, 374, 376, 395 КПК України, суд
УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 407, частиною другою статті 121 КК України та призначити йому покарання:
- за частиною п`ятою статті 407 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 (років) років;
- частиною другою статті 121 КК України - у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
На підставі частини першої статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покаранням більш суворим призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
Відповідно до вимог статті 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком приєднати невідбуте покарання за вироком Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20.12.2024 у справі №337/5101/24, та остаточно призначити ОСОБА_4  покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років та 1 (один) місяць.
Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.
В строк відбування покарання зарахувати час перебування обвинуваченого під вартою з 21.11.2025 до дня набрання вироком законної сили із розрахунку, що один день тримання під вартою відповідає одному дню позбавлення волі.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 21.11.2025 у справі 638/23154/25, скасувати.
Речові докази: зріз наволочки зі слідами речовини бурого кольору (РБК) у спальні, який було поміщено до картонної коробки та опечатано биркою; гумові тапки синього кольору зі слідами речовини бурого кольору (РБК), які було поміщено до картонної коробки та опечатано биркою; сіру спортивну кофту зі слідами речовини бурого кольору (РБК), яку було поміщено до картонної коробки та опечатано биркою; Спортивні шорти чорного кольору зі слідами речовини бурого кольору (РБК), які було поміщено до картонної коробки та опечатано биркою - зберігати з матеріалами кримінального провадження до набрання вироком законної сили, після набрання вироком законної сили - знищити.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідно до частини другої статті 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України. 

Суддя           ОСОБА_1