Справа638/8948/24
Провадження № 1-кп/638/759/26
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
головуючої судді - ОСОБА_1 ,
прокурорів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
обвинувачених-  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
представниці потерпілого - АТ «Українська залізниця» - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024221070000412 від 27 березня 2024 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Комсомольське Зміївського району Харківської області, українця, громадянина України, розлучений, офіційно непрацевлаштований, з середньою спеціальною освітою, військовозобов`язаний, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей не має, особи з інвалідністю 3 групи, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця селища Донець Зміївського району Харківської області, українця, громадянина України, неодружений, офіційно непрацевлаштований, з середньою технічною освітою, військовозобов`язаний, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей не має, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України
у с т а н о в и в :

ОСОБА_6 за попередньою змовою та спільно з ОСОБА_5 , діючи в умовах воєнного стану, приблизно о 19 год 40 хв 26.03.2024, більш точного часу не встановлено, попередньо знаючи, що на ділянці залізниці - на території перегону « Олега Крючкова - Скоросний », поблизу с. Богуславка Борівської СТГ Ізюмського району Харківської області, над залізничною колією розташований контактний провід та несучий трос, так як ділянка залізниці на даний час, в зв`язку з воєнним станом не використовується, в темну пору доби, так як їх дії будуть не помічені, шляхом вільного доступу, діючи умисно, реалізуючи свій раніше виниклий умисел, направлений на крадіжку чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом наживи, з метою незаконного збагачення, впевнившись що їх незаконні дії залишаться непоміченими іншими особами, шляхом вільного доступу, так як ділянка залізниці не огороджена, проникли на територію залізниці. Далі на вищевказаній ділянці місцевості, продовжуючи свій злочинний намір, у період часу з 19.40 год. по 21.30 год. ОСОБА_6 разом з ОСОБА_5 за допомогою заздалегідь заготовленого знаряддя - гвинторіза, в умовах воєнного стану, демонтували та таємно викрали контактний провід типу МФ-100 вагою 95,6 кг вартістю 63204,98 грн, та несучий трос ПБСМ-95 вагою 28,5 кг вартістю 14195,85 грн, що належить регіональній філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця».
Отже, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заподіяли майнову шкоду АТ «Укрзалізниця» на загальну суму 77400 гривень 83 коп.
Таким чином, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення -злочин, передбачений за ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Крім того, ОСОБА_5 за попередньою змовою та спільно з ОСОБА_6 , діючи в умовах воєнного стану, приблизно о 19 год 40 хв 26.03.2024, більш точного часу не встановлено, попередньо знаючи, що на ділянці залізниці - на території перегону « Олега Крючкова - Скоросний », поблизу с. Богуславка Борівської СТГ Ізюмського району Харківської області, над залізничною колією розташований контактний провід та несучий трос, так як ділянка залізниці на даний час, в зв`язку з воєнним станом не використовується, в темну пору доби, так як їх дії будуть не помічені, шляхом вільного доступу, діючи умисно, реалізуючи свій раніше виниклий умисел, направлений на крадіжку чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом наживи, з метою незаконного збагачення, впевнившись що їх незаконні дії залишаться непоміченими іншими особами, шляхом вільного доступу, так як ділянка залізниці не огороджена, проникли на територію залізниці. Далі на вищевказаній ділянці місцевості, продовжуючи свій злочинний намір, у період часу з 19.40 год. по 21.30 год. ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 за допомогою заздалегідь заготовленого знаряддя - гвинторіза, в умовах воєнного стану, демонтували та таємно викрали контактний провід типу МФ-100 вагою 95,6 кг вартістю 63204,98 грн, та несучий трос ПБСМ-95 вагою 28,5 кг вартістю 14195,85 грн, що належить регіональній філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця».
Отже, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заподіяли майнову шкоду АТ «Укрзалізниця» на загальну суму 77400 гривень 83 коп.
Таким чином, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення - злочин, передбачений за ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 4 ст. 185 КК України визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, погодився з кваліфікацією вчиненого ним діяння, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності.
Просив суд суворо його не карати, врахувати, що він вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, жалкує про скоєне ним діяння, відшкодував завдані збитки. 
Показання обвинуваченого ОСОБА_6 не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
В свою чергу, допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 4 ст. 185 КК України також визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, погодився з кваліфікацією вчиненого ним діяння, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності.
Просив суд суворо його не карати, врахувати, що він вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, жалкує про скоєне ним діяння, відшкодував завдані збитки. 
Показання обвинуваченого ОСОБА_5 не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Представник потерпілої юридичної особи - ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд даного кримінального провадження без її участі.
Прокурор, враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття та повне відшкодування збитків потерпілому, просила визнати винним обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. На підставі статті 75 КК України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбування призначеного за цим вироком покарання у виді позбавленні волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки. Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої, пункту 2 частини третьої статті 76 КК України покласти на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Запобіжний захід ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили не обирати. Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в солідарному порядку.
Також прокурор, враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття та повне відшкодування збитків потерпілому, просив визнати винним обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. На підставі статті 75 КК України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнити від відбування призначеного за цим вироком покарання у виді позбавленні волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки. Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої, пункту 2 частини третьої статті 76 КК України покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Запобіжний захід ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до набрання вироком законної сили не обирати. Стягнути із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в солідарному порядку.
Захисниця ОСОБА_7 в судовому засіданні, враховуючи, що обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення визнали в повному обсязі, щиро розкаялись у скоєному, відшкодували завдані збитки, просила звільнити останніх від відбування призначеного за цим вироком покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.
Враховуючи, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в повному обсязі визнали свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, обставини вчиненого правопорушення, що викладені в обвинувальному акті, та, беручи до уваги, що інші учасники судового провадження також не оспорюють фактичних обставин правопорушення, водночас, судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі і обвинувачені, правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, суд вважав за можливе провести судовий розгляд справи щодо всіх її обставин із застосуванням правил частини третьої статті 349 КПК України, обмежившись допитом обвинувачених та вивченням матеріалів, що характеризують їхні особи, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.
Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникли сумніви у добровільності позицій сторін.
Таким чином, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, суд вважав, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому обвинувачені та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції.
Судом обвинуваченим роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Дослідивши зібрані у справі докази, які підтверджують його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, суд вважає, що вина ОСОБА_6 повністю доведена, а його дії органом досудового розслідування правильно кваліфіковані за частиною четвертою статті 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.
Також дослідивши зібрані у справі докази, які підтверджують його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, суд вважає, що вина ОСОБА_5 повністю доведена, а його дії органом досудового розслідування правильно кваліфіковані за частиною четвертою статті 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.
Аналіз досліджених доказів, які суд вважає належними, допустимими і в сукупності достатніми для ухвалення вироку, дозволяє дійти висновку про те, що своїми діями ОСОБА_6 та ОСОБА_5 скоїли кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.
При призначенні виду та міри покарання ОСОБА_6 суд враховує його щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку відповідно до статті 66 КК України, та визнає ці обставини такими, що пом`якшують його покарання.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 , передбачених статтею 67 КК України, судом не встановлено.
При призначенні виду та міри покарання ОСОБА_5 суд враховує його щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку відповідно до статті 66 КК України, та визнає ці обставини такими, що пом`якшують його покарання.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , передбачених статтею 67 КК України, судом не встановлено.
Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_6 встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Комсомольське Зміївського району Харківської області, українця, громадянин України, розлучений, офіційно непрацевлаштований, з середньою спеціальною освітою, військовозобов`язаний, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей не має, інвалід 3 групи, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, характеризується позитивно, раніше не судимий.
Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_5 встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець селища Донець Зміївського району Харківської області, українець, громадянин України, неодружений, офіційно непрацевлаштований, з середньою технічною освітою, військовозобов`язаний, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей не має, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, характеризується позитивно, раніше не судимий.
Відповідно до частини другої статті 50 Кримінального кодексу України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог статті 65 Кримінального кодексу України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання суд керується положенням п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.
Так, у справі «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
При призначенні покарання суд також враховує ставлення обвинуваченої до скоєного, яка вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала повністю, щиро розкаялася.
Згідно положень статті 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 185 КК України, належать до категорії тяжких злочинів.
Таким чином, відповідно до загальних засад призначення покарання, законності, справедливості, обґрунтованості, вимог, зазначених в абзаці 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначені виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , визначаючи достатність покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер, невелику суспільну небезпеку та наслідки скоєного кримінального правопорушення, конкретні обставини справи та розмір завданої матеріальної шкоди, дані про особу винного, наявність обставин, які пом`якшують, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, майновий стан обвинуваченого, який, добровільно відшкодував завдані збитки, виходячи із достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, ставлення обвинуваченого до вчиненого, зважаючи на те, що за приписами статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, та, водночас, на позицію сторони обвинувачення, суд доходить висновку про необхідність призначити ОСОБА_6 покарання за частиною четвертою статті 185 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції відповідної частини статті.
Відповідно до положень статті 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд бере до уваги, що згідно положень статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливе без ізоляції його від суспільства, із застосуванням до нього положень статті 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням відповідних обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.
Також відповідно до загальних засад призначення покарання, законності, справедливості, обґрунтованості, вимог, зазначених в абзаці 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначені виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , визначаючи достатність покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер, невелику суспільну небезпеку та наслідки скоєного кримінального правопорушення, конкретні обставини справи та розмір завданої матеріальної шкоди, дані про особу винного, наявність обставин, які пом`якшують, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, майновий стан обвинуваченого, який добровільно відшкодував завдані збитки, виходячи із достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, ставлення обвинуваченого до вчиненого, зважаючи на те, що за приписами статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, та, водночас, на позицію сторони обвинувачення, суд доходить висновку про необхідність призначити ОСОБА_5 покарання за частиною четвертою статті 185 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції відповідної частини статті.
Відповідно до положень статті 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд бере до уваги, що згідно положень статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе без ізоляції його від суспільства, із застосуванням до нього положень статті 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням відповідних обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12» зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Крім того, представником цивільного позивача АТ «Українська залізниця» ОСОБА_10 подано цивільний позов АТ «Українська залізниця» до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про відшкодування завданих збитків.
Разом з тим, 09.06.2025 через канцелярію суду представником цивільного позивача АТ «Українська залізниця» ОСОБА_10 також подано заяву про залишення даного позову АТ «Українська залізниця» до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 без розгляду у зв`язку з відшкодуванням завданих збитків.
При цьому факт відшкодування збитків зазначеними особами дійсно підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження платіжними дорученнями (а.с.179-185, т.1).
За таких обставин, зважаючи на подану заяву представником позивача, суд дійшов висновку, що позов АТ «Українська залізниця» до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальних збитків підлягає залишення без розгляду.

Також ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Харкова від 29.03.2024 до ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, який було продовжено ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 24.05.2024.
Крім того, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Харкова від 29.03.2024 до ОСОБА_5 було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, який було продовжено ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 24.05.2024.
В свою чергу, підстав для обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта підлягають стягненню з обвинувачених в солідарному порядку.
Суд скасовує арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Харкова ОСОБА_11 від 03.04.2024.

Долю речових доказів вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
При цьому суд вказує, що згідно витягу з ЄРДР від 09.03.2025 по кримінальному провадженню №12025221070000302 та інформації старшого слідчого відділення №1 СВ Ізюмського РУП ГУНП у Харківській області ОСОБА_12 09.03.2025 о 09 год 45 хв по селищу Борова Ізюмського району було здійснено обстріл, внаслідок чого знищено адміністративну будівлю СПД №1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області, на території якої пошкоджено та знищено всі транспортні засоби, які знаходились на майданчику т/з, в т. ч. і т/з ВАЗ-2104, р. н. НОМЕР_1 синього кольору.
За таких обставин, застосування спеціальної конфіскації вищевказаного т/з у відповідності до вимог КПК України не представляється можливим.
Також суд вказує про неможливість у відповідності до вимог КПК України вирішити долю таких речових доказів як фрагментів металевого троса, діаметром 1,2 см, в кількості 47 фрагментів різної довжини, загальною вагою 28,5 кг; фрагментів металевого дроту, ззовні схожого на мідний, діаметром 1 см, в кількості 165 фрагментів різної довжини, загальною вагою 95,6 кг; металевих ножиць по металу (гвинторіз) червоного кольору без маркувань, оскільки дані речі також були знищені під час вищевказаного обстрілу, що мав місце 09.03.2025 о 09 год 45 хв по с. Борова Ізюмського району, про що також було повідомлено прокурором в ході судового розгляду даного кримінального провадження.
На підставі наведеного, керуючись статтями 349 ч. 3, 368, 370, 374, 395 КПК України суд 
ухвалив:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі статті 75 КК України  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбування призначеного за цим вироком покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої, пункту 2 частини третьої статті 76 КК України покласти на  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі статті 75 КК України  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнити від відбування призначеного за цим вироком покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої, пункту 2 частини третьої статті 76 КК України покласти на  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відповідно до частини першої статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили не обирати.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов АТ «Українська залізниця» до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальних збитків - залишити без розгляду.

Стягнути солідарно із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави 54145 (п`ятдесят чотири тисячі сто сорок п`ять) грн 52 коп витрат за проведення трасологічних експертиз.

Скасувати арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Харкова ОСОБА_11 від 03.04.2024.

Після набрання вироком законної сили речові докази:
- мобільний телефон «Honor X8a» IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , з сім-картами з номерами НОМЕР_4 та НОМЕР_5 - переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , вважати повернутим йому за належністю;
- мобільний телефон «Redmi Note 12» IMEI1: НОМЕР_6 , IMEI2: НОМЕР_7 , з сім-картою з номером НОМЕР_8 , переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_5 , вважати повернутим йому за належністю.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 349 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Харкова протягом тридцяти діб з дня його проголошення.
Відповідно до частини другої статті 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченим та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.
Повний текст вироку складено 27 квітня 2026 року.

Суддя ОСОБА_1