УХВАЛА

28 травня 2026 року 
м. Київ
справа №140/914/26
адміністративне провадження № К/990/23157/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бучик А.Ю.,
суддів: Єзерова А.А., Коваленко Н.В., 
перевіривши касаційну скаргу керівника Волинської обласної прокуратури Роговенка Максима Володимировича на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2026 у справі №140/914/26 за позовом Першого заступника керівника Володимирської окружної прокуратури в інтересах держави до Управління освіти Нововолинської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
Перший заступник керівника Володимирської окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Управління освіти Нововолинської міської ради, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати у 2025 році випускникам навчальних закладів Нововолинської територіальної громади із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною сьомою статтею 8 Закону України від 13.01.2005 №2342-IV "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" (далі - Закон №2342-IV), у розмірі шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку в розмірі, встановленому Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік; 
- зобов`язати вчинити дії щодо нарахування та виплати випускникам навчальних закладів Нововолинської територіальної громади із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною сьомою статтею 8 Закону №2342-IV, у розмірі шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку в розмірі, встановленому Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 повернуто позивачеві позовну заяву на підставі пункту 7 частини четвертої статті 169 КАС України через відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2026 ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 залишено без змін. 
20.05.2026 до Верховного Суду через систему "Електронний суд" надійшла касаційна скарга керівника Волинської обласної прокуратури Роговенка М.В. на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2026 у справі №140/914/26.
Верховний Суд, під час розгляду матеріалів касаційної скарги, поданої на процесуальну ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 та прийняту за наслідками її перегляду постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2026, констатує таке.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують норми статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскарження судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
З матеріалів касаційної скарги та судових рішень вбачається, що в обґрунтування позову прокурор вказав, що за інформацією, отриманою в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Володимирською окружною прокуратурою від Нововолинської міської ради, встановлено факт неналежного виконання Управлінням освіти Нововолинської міської ради вимог статті 8 Закону №2342-IV в частині нарахування та виплати у 2025 році одинадцятьом випускникам загальноосвітніх навчальних закладів Нововолинської міської ради, які мають статус дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, та які вступили в інші навчальні заклади або які не навчаються: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчив 9 класів Нововолинського ліцею №3), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчила 11 класів Нововолинського ліцею №3), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчив 11 класів Нововолинського ліцею № 4 імені Тараса Шевченка), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчила 9 класів Нововолинського ліцею №5), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчила 11 класів Нововолинського ліцею №5), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчив 11 класів Нововолинського ліцею №6), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчив 9 класів Нововолинського ліцею №8), ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , дитина-сирота, закінчила 9 класів Нововолинського ліцею №9), ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчила 9 класів Грядівського ліцею), ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 , дитина, яка позбавлено батьківського піклування, закінчив 9 класів Грядівського ліцею), ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , дитина, яка позбавлена батьківського піклування, закінчила 11 класів Грядівського ліцею) одноразової грошової допомоги в розмірі 18168,00 грн кожному.
Обґрунтовуючи підстави представництва в інтересах держави, прокурор зазначив, що невиконання відповідачем вимог законодавства щодо виплати названим випускникам навчальних закладів з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, одноразової грошової допомоги підриває авторитет держави, якою гарантовано захист прав дитини, позбавленої батьківського піклування. З огляду на основні засади державної політики у сфері соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, та нездійснення уповноваженим органом відповідних функцій, у прокурора виникає право на звернення до суду із цим позовом, у якому він набуває статусу позивача з тієї причини, що відсутній орган, який наділений повноваженнями щодо звернення до суду з позовом до Управління освіти Нововолинської міської ради.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор в даному випадку фактично звертається до суду не в інтересах держави, а в інтересах окремого громадянина, відтак прокурор у цій справі не виконав вимоги законодавства щодо обґрунтування наявності підстав для представництва та не дотримався встановленого процесуальним законодавством порядку звернення до суду. Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками. 
Перевіривши матеріали поданої касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.
Правовий статус прокурора визначено Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох виключних випадках:
1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
2) у разі відсутності такого органу.
Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону №1697-VII наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Відповідно до частини четвертої статті 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист інтересів держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (стаття 55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.
Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 813/661/17 викладено правові висновки щодо підстав представництва та, відповідно, права прокурора на звернення до суду.
Так, у згаданій постанові Верховний Суд вказав, що зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
За наслідками внесення змін до Конституції України Законом № 1401-VIII Конституцію доповнено статтею 131-1, згідно із якою в Україні діє прокуратура, функції якої визначено в цій самій статті, зокрема пунктом 3 частини першої якої до функцій прокуратури віднесено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Тобто, з переліку функцій прокуратури вилучено низку не властивих (за європейськими стандартами) їй функцій, таких як:
нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина;
нагляд за додержанням законів із цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами (так званий «загальний нагляд»);
нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних із обмеженням особистої свободи громадян.
Отже, з 30.09.2016 - дати набрання чинності наведеними змінами до Конституції України (щодо правосуддя) до повноважень прокурора з виконання покладених на прокуратуру функцій не віднесено функцію представництва інтересів громадянина, оскільки на прокуратуру не можуть покладатися функції, не передбачені Конституцією України.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 19.03.2024 у справі №340/11/23.
Конституційний Суд у рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
У постанові від 27.05.2021 у справі №520/5622/19 Верховний Суд зауважив, що вжите законодавцем словосполучення значний суспільний інтерес необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення.
Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові Верховного Суду від 19.03.2024 у справі № 340/11/23 вказала, що «інтерес держави у сфері охорони дитинства - це публічний інтерес в широкому його розумінні (тобто інтерес щодо чітко невизначеного широкого кола осіб), натомість індивідуально виражені права чи інтереси конкретних осіб не можуть захищатись прокурором в обраний ним спосіб шляхом представництва інтересів держави, оскільки публічний інтерес складається з інтересів держави, її органів і посадових осіб, а також інтересів суспільства, тоді як приватний інтерес - це завжди інтерес окремої особи.
Так, обґрунтування пред`явленого прокурором позову в порядку представництва не дозволяє стверджувати про те, що у цьому випадку звернення до суду спрямоване на захист інтересів невизначеного, широкого кола осіб, наприклад територіальної громади, окремої групи (частини) суспільства, інших суб`єктів, інтереси яких збігаються з державними і потребують захисту саме у обраний прокурором спосіб, оскільки прокурор звернувся до суду з цим позовом на захист прав та інтересів конкретних фізичних осіб -дітей, які ним вказані у позовній заяві та які, на його переконання, незаконно були позбавлені наданих державою гарантій у сфері соціального захисту дітей - сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування у зв`язку із невиплатою після закінчення ними навчального закладу одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною сьомою статті 8 Закону № 2342-IV.
Крім того, обраний прокурором спосіб звернення до суду з посиланням на перший виключний випадок (якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження) не спрямований на захист інтересів держави у сфері охорони дитинства у сфері соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а направлений на захист охоронюваного законом інтересу конкретно визначених осіб, у спосіб фактично надання правничої допомоги таким особам, що не узгоджується із Конституцією України та європейськими стандартами в частині повноважень, якими наділений прокурор щодо представництва прокурором інтересів держави в суді та свідчить про намагання прокурора повернутись до так званого загального нагляду (нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина; нагляд за додержанням законів із цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами).
Також у згаданій постанові Верховний Суд зазначив, що з метою забезпечення представництва інтересів громадян у суді і водночас зменшення повноважень прокурора у цій сфері Законом № 1697-VII передбачено посилення ролі інституту безоплатної правової допомоги шляхом внесення змін до Закону України від 02.06.2011 № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», за правилами якого право на безоплатну вторинну правничу допомогу згідно з цим Законом та іншими законами мають у тому числі діти-сироти чи діти, позбавлені батьківського піклування.
При цьому, як було зазначено вище, статтею 131-1 Основного Закону України до повноважень прокурора з виконання покладених на прокуратуру функцій не віднесено функцію представництва інтересів громадянина.
Оскільки на прокуратуру не можуть покладатися функції, не передбачені Конституцією України, залишення у частині другій статті 23 Закону № 1697-VII норми, якою передбачено можливість прокурора здійснювати представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист, вступає у прямий конфлікт із положеннями Основного Закону України щодо функцій прокуратури.
Таким чином, зміст поданої прокурором позовної заяви в інтересах держави зводиться до необхідності захисту індивідуально виражених прав та інтересів конкретних випускників навчальних закладів Нововолинської територіальної громади із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Ковальова Б.В., Слєпко Д.О., Тарнавської А.О., Дьячука А.Ю., Ромашка Р.Р., Грицюк І.О., Івасенко Д.І., Замфірова Б.М., Кулішинської Н.М.), яких за доводами прокурора незаконно позбавлена наданих державою гарантій у сфері соціального захисту у зв`язку із невиплатою після закінчення ними навчального закладу одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною сьомою статті 8 Закону №2342-IV, отже у цьому випадку прокурор фактично звертається не в інтересах держави, а в інтересах громадянина.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що прокурор у цій справі не виконав вимоги законодавства щодо обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави та не дотримався встановленого процесуальним законодавством порядку звернення до суду.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є найвищим судом у системі судоустрою України, забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначений процесуальним законом.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
За змістом частини другої статті 333 КАС України, у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішення вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування пункту 7 частини четвертої статті 169 КАС України, є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою необхідно відмовити.
Керуючись статтями 248, 333 КАС України, Верховний Суд 
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою керівника Волинської обласної прокуратури Роговенка Максима Володимировича на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2026 у справі №140/914/26. 
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати в порядку, встановленому статтею 251 КАС України. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. Ю. Бучик

Судді: А.А. Єзеров

Н.В. Коваленко