П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 року м. Київ

Справа № 758/12723/13
Провадження: № 22-ц/824/7559/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Мартинова Олексія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 08 січня 2026 року, постановлену під головуванням судді Войтенко Т. В.,
за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,
у справі за заявою Комунального підприємства «Галицьке Подільського району м. Києва» про видачу судового наказу про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною заявою, яка обґрунтована тим, що на виконанні органів державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження, відкрите на підставі виконавчого документа, виданого судом про стягнення з неї заборгованості на користь стягувача.
Заявниця зазначала, що після відкриття виконавчого провадження заборгованість, яка підлягала стягненню за виконавчим документом, була погашена у повному обсязі, у зв`язку з чим обов`язок боржника припинився. Посилалася на те, що стягувач не має до неї майнових претензій, а виконавчий документ було повернуто стягувачу без подальшого пред`явлення до виконання.
На думку заявниці, за відсутності невиконаного обов`язку подальше існування виконавчого документа та пов`язаних із його виконанням обмежень, зокрема, арешту майна, не відповідає меті виконавчого провадження та порушує її права.
Посилаючись на положення статті 432 ЦПК України, ОСОБА_1 просила визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 08 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, залишено без задоволення.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Мартинов О. Ю. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу та постановити нову про задоволення заяви.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував положення статті 432 ЦПК України та не врахував правову природу спірних правовідносин.
Посилався на те, що на час звернення до суду із заявою обов`язок боржника за виконавчим документом був повністю припинений у зв`язку з погашенням заборгованості, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується стягувачем. Зазначав, що виконавче провадження фактично завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу, який не має до заявниці жодних майнових претензій, а тому відсутній предмет подальшого виконання судового рішення.
На думку представника заявниці, суд першої інстанції помилково ототожнив факт відкриття та здійснення виконавчого провадження з відсутністю підстав для застосування положень статті 432 ЦПК України, тоді як сама по собі обставина виконання рішення після відкриття виконавчого провадження не виключає можливості визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, якщо обов`язок боржника фактично припинився.
Крім того, зазначав, що подальше існування виконавчого документа та заходів забезпечення його виконання, зокрема арешту майна заявниці, за відсутності невиконаного зобов`язання не відповідає меті виконавчого провадження та призводить до необґрунтованого обмеження її майнових прав.
Також звертав увагу на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам повного погашення заборгованості, факту відсутності претензій з боку стягувача та неможливості подальшого пред`явлення виконавчого документа до виконання, у зв`язку з чим дійшов передчасного та помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Посилаючись на викладене, апелянт вважав, що за наявності підтвердженого факту припинення обов`язку боржника існують передбачені частиною другою статті 432 ЦПК України підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а тому просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 26 січня 2026 року, визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) -Болотов Є. В., судді: Сушко Л. П., Музичко С. Г.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду від 08 червня 2026 року призначено повторнийавтоматизований розподіл справи №758/12723/13 у зв`язку з переведенням судді-доповідача Болотова Є. В. до складу іншої судової палати та зміною спеціалізації.
Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 08 червня 2026 року, визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Невідома Т.О., судді: Нежура В.А., Верланов С. М.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 червня 2026 справу прийнято до провадження та  призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та просив її задовольнити, оскільки докази, які наявні в матеріалах справи свідчать про відсутність заборгованості, а відтак наявні підстави для застосування частини 2 статті 432 ЦПК України.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що положення частини другої статті 432 ЦПК України передбачають можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у випадках його помилкової видачі або відсутності обов`язку боржника у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням чи з інших причин.
Суд першої інстанції встановив, що виконавчий документ був виданий уповноваженим судом з дотриманням вимог процесуального закону, а виконавче провадження щодо його виконання було відкрито органом державної виконавчої служби у встановленому законом порядку.
При цьому суд врахував, що заборгованість, визначена виконавчим документом, була погашена заявницею після відкриття виконавчого провадження та в межах процедури примусового виконання судового рішення, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав вважати таке виконання добровільним у розумінні положень статті 432 ЦПК України.
Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що саме по собі погашення боргу та відсутність у стягувача майнових претензій до боржника не свідчать про помилковість видачі виконавчого документа або про наявність інших передбачених законом підстав для визнання його таким, що не підлягає виконанню.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.
Виконавчий документ - це письмовий документ встановленої форми і змісту, який видається судом для примусового виконання прийнятих ним у справах рішень, ухвал, постанов, як підстава для їх виконання.
Органи виконавчої служби під час виконання рішень вчиняють дії згідно із змістом резолютивної частини рішення, яке зазначається у виконавчому листі, результатом цього має бути досягнення правового ефекту - фактичне виконання зазначеного у виконавчому листі рішення.
Однією з підставою закінчення виконавчого провадження є фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункт 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).
Іншою підставою закінчення виконавчого провадження є визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (пункт 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).
Повноваження суду на вирішення цього питання, як такого, що виникає в процесі примусового виконання судового рішення, передбачені статтею 432 ЦПК. За правилами цієї норми суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших причин.
Сукупний аналіз статті 39 Закону та статті 432 ЦПК свідчить про те, що добровільне виконання боржником зобов`язань за судовим рішення поза межами процедури примусового виконання рішення органами виконавчої служби є підставою для застосування механізму статті 432 ЦПК, а фактичне виконання рішення на стадії примусового виконання (за відкритим виконавчим провадження), що позбавляє таке виконання ознак добровільності, є підставою для закінчення провадження за статтею 39 Закону.
Як убачається з матеріалів справи, звертаючись із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 посилалася на те, що заборгованість за кредитним договором, яка була предметом стягнення за виконавчим документом, погашена у повному обсязі, у зв`язку з чим обов`язок боржника припинився.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що матеріалами справи підтверджується, що погашення заборгованості відбулося після відкриття виконавчого провадження та у межах здійснення органом державної виконавчої служби заходів примусового виконання судового рішення.
За змістом частини другої статті 432 ЦПК України підставою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, зокрема, є відсутність обов`язку боржника у зв`язку з його добровільним виконанням боржником чи іншою особою. При цьому системний аналіз положень статті 432 ЦПК України та статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що добровільним виконанням у розумінні наведеної норми є виконання боржником зобов`язання поза межами процедури примусового виконання судового рішення.
Натомість виконання боржником судового рішення після відкриття виконавчого провадження, тобто в умовах застосування механізмів державного примусу та здійснення виконавчих дій, не має ознак добровільного виконання та є підставою для закінчення виконавчого провадження у порядку пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а не для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Отже, саме по собі погашення заборгованості після відкриття виконавчого провадження та припинення зобов`язання не свідчить про наявність передбачених статтею 432 ЦПК України підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
При цьому колегія суддів враховує, що виконавчий документ був виданий судом правомірно, обов`язок боржника існував на момент його видачі та пред`явлення до виконання, а будь-яких обставин, які б свідчили про помилковість його видачі чи про наявність інших підстав, передбачених частиною другою статті 432 ЦПК України, заявником не наведено та матеріалами справи не підтверджено.
Крім того, зі змісту заяви та доводів апеляційної скарги вбачається, що фактично заявник пов`язує необхідність визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, із наявністю незнятого арешту, накладеного у межах виконавчого провадження.
Однак питання накладення, збереження чи скасування арешту майна боржника є питанням здійснення виконавчого провадження та правомірності дій (бездіяльності) державного виконавця, а не питанням існування або відсутності підстав для виконання самого виконавчого документа.
Відтак, механізм, передбачений статтею 432 ЦПК України, не може використовуватися як спосіб усунення наслідків незавершених або неналежним чином завершених виконавчих дій чи як спосіб вирішення питання про скасування заходів примусового виконання.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту порушеного права заявника у даному випадку може бути звернення із вимогами щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або вирішення питання про зняття арешту у порядку, передбаченому законодавством про виконавче провадження, а не визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких підстав, апеляційну скаргу адвоката Мартинова О. Ю. в інтересах ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2025 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мартинова Олексія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 08 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03 липня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А.Нежура