УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року
м. Київ

справа № 758/12647/20
провадження № 51-1735ск26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року відносно ОСОБА_4 ,
установив:
Подільський районний суд м. Києва ухвалою від 21 жовтня 2025 року задовольнив клопотання захисника ОСОБА_5 , звільнив  ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 Кримінального кодексу України (далі - КК), від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності та закрив кримінальне провадження відносно останнього.
Київський апеляційний суд ухвалою від 10 лютого 2026 року апеляційну скаргу зі змінами прокурора Офісу Генерального прокурора залишив без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_4 - без змін.
У своїй первинній касаційній скарзі, яка ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2026 року була залишена без руху, прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
У касаційній скарзі, яка надійшла на адресу Суду після усунення недоліків попередньої скарги, прокурор у прохальній її частині, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх доводів прокурор у скарзі зазначає про те, що:
- клопотання захисника про звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК було заявлено після стадії з`ясування обставин та перевірки їх доказами (ст. 363 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), тому суд за результатами розгляду цього клопотання у своєму рішенні міг встановити фактичні обставини вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК, оскільки такі були повністю встановлені під час судового розгляду та підтверджувалися доказами, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 травня 2025 року у справі № 709/2049/17;
- прокурор, висловлюючи свою правову позицію з приводу заявленого клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, заперечував проти такого звільнення без встановлення фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК, однак, за наявності правових підстав, визначених ст. 49 КК, суд прийняв рішення про звільнення останнього від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 без встановлення таких фактичних обставин та без встановлення факту вчинення обвинуваченим суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність;
- з урахуванням вимог статей 44, 49 КК та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», місцевий суд при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності мав з`ясувати, що діяння, які поставлені йому за провину, дійсно мали місце у день і час, що викладені в обвинувальному акті та ці діяння містять склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК, а тому, враховуючи ту обставину, що з дня вчинення цього кримінального правопорушення минули строки, визначені у ч. 1 ст. 49 КК, які не переривалися та не зупинялися, ОСОБА_4 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення ним цих діянь;
- при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як місцевим так і апеляційним судом на підставі ст. 49 КК повністю проігноровано необхідність встановлення іншої обов`язкової підстави - встановлення факту вчинення особою кримінального правопорушення, а тому не зрозуміло, яким чином судом обчислено строки давності, які рахуються саме з дня вчинення особою кримінального правопорушення. Апеляційним судом не було враховано, що звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду лише у разі визнання встановленими всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК, зокрема факту вчинення обвинуваченим злочину. Звільнення особи від кримінальної відповідальності за відсутності доведення факту вчинення особою кримінального правопорушення буде суперечити змісту відповідних положень КПК і указувати на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Аналогічна позиція Верховного Суду щодо застосування положень ст. 49 КК зазначена у постанові від 17 лютого 2022 року у справі № 752/23954/18.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до положень ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Так, положеннями ст. 49 КК України визначено матеріально-правові підстави й умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо: з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені в законі строки (їх диференційовано залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення); протягом цих строків вона не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого; вона не ухилялася від досудового слідства або суду; законом не встановлено заборони щодо застосування давності до вчиненого нею злочину.
Разом з тим необхідно зауважити, що застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону.
Процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначено в статтях 285-289 КПК. Зокрема, частина друга ст. 285 КПК зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення.
Обвинувачений, щодо якого передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, має як право на таке звільнення (ст. 49 КК, ч. 1 ст. 285 КПК), так і право на проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку (ч. 3 ст. 285 КПК). Відповідно й обрання тої чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.
Згідно із ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового розгляду щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Зазначені вище нормативні положення є імперативними та спрямовані на реалізацію вимог засади змагальності сторін, відповідно до яких суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК), а також засади диспозитивності, за якою сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених кримінальним процесуальним законом (ч. 1 ст. 26 КПК).
За нормами п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Місцевий суд, установивши обставини, передбачені ст. 284 КПК, відповідно до вимог ч. 3 ст. 288 цього Кодексу своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. У цьому випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності є не правом, а обов`язком суду.
З наданих до касаційної скарги копій судових рішень видно, що орган досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфікував за ч. 2 ст. 384 КК. 
Згідно зі статтею 12 КК кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 384 КК є нетяжким злочином, санкцією якого визначено найбільш суворе покарання у виді позбавлення волі на строк від 2 до 5 років.
При цьому ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення у період часу з 24 по 28 липня 2020 року, тож на момент розгляду місцевим судом клопотання сторони захисту про застосування положень ст. 49 КК до ОСОБА_4 передбачені законом строки давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності за вказане кримінальне правопорушення сплинули.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину.
Як видно з оскарженої ухвали, суд першої інстанції, розглядаючи заявлене стороною захисту клопотання, врахувавши згоду обвинуваченого ОСОБА_4 на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі вимог ст. 49 КК, з огляду на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 384 КК, за яким обвинувачується останній є нетяжким злочином, та з моменту його вчинення минуло більше п`яти років, перебіг давності притягнення до кримінальної відповідальності, в розумінні ст. 49 КК, не зупинявся і не переривався, місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання сторони захисту та звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК із закриттям кримінального провадження.
Відповідаючи на доводи прокурора щодо необхідності встановлення судом при звільненні від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК факту скоєння обвинуваченим ОСОБА_4 інкримінованого кримінально-караного діяння та наявності в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК, зважаючи на позицію викладену Верховним Судом у постанові від 22 травня 2025 року (справа № 709/2049/17), місцевий суд зазначив про те, що Верховний Суд у своїй постанові вказав на право суду, а не обов`язок при закритті кримінального провадження за ст. 49 КК встановлювати факт скоєння обвинуваченим інкримінованого йому кримінально караного діяння на наявність в його діях складу злочину.
При цьому, як вказав суд першої інстанції, положеннями кримінального процесуального закону не передбачено імперативних норм, які зобов`язують суд під час розгляду клопотання про застосування ст. 49 КК встановлювати обставини щодо факту скоєння обвинуваченим інкримінованих йому дій та наявність в його діях складу злочину.
Також місцевий суд наголосив на тому, що обвинувачений ОСОБА_4 відмовився від надання суду показань в силу вимог ст. 63 Конституції України, судовий розгляд ще не закінчено, а предметом розгляду в судовому засіданні було вирішення питання щодо обґрунтованості клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а не становлення факту скоєння кримінального правопорушення та наявності в діях особи складу злочину.
Разом з цим, суд першої інстанції врахував і правовий висновок, викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17 (провадження № 51-4251 кмо 21), відповідно до якого особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття, тощо, тобто, як зазначив суд першої інстанції, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій. Крім того згода особи на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, і відповідно закриття кримінального провадження щодо неї на цій підставі, не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК)
Отже, дотримуючись вимог, визначених у статтях 284, 286 КПК, суд першої інстанції обґрунтовано звільнив ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження щодо нього у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК.
Водночас суд, згідно зі ст. 372 КПК, зазначив в ухвалі формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, яке було інкриміновано ОСОБА_4 , суть питання, що вирішувалося ухвалою, установлені судом обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких суд виходив під час постановлення рішення.
У результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не повинен в обов`язковому порядку констатувати факт вчинення цією особою кримінально караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. 
Також під час вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень статті 49 КК від суду не вимагається встановлення факту, що було певне правопорушення, чи факту вчинення конкретною особою певного кримінального правопорушення.
Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності полягає в тому, що за наявності визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження у певних випадках може закриватися раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином установлені, доведені, підтверджені, тож доводи касаційної скарги про необхідність судом установлення факту вчинення певного кримінального правопорушення чи факту його вчинення конкретною особою є неспроможними.
Зазначене узгоджується і з висновком, наведеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18), відповідно до якого, за змістом пункту 1 частини другої статті 284, частини третьої статті 285, частинами першої, четвертої статті 286, частини третьої статті 288 КПК суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою статтею 49 КК, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.
Суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу прокурора, доводи якої в цілому є аналогічні доводам його касаційної скарги, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що ухвала місцевого суду про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є законною, обґрунтованою та вмотивованою. З таким висновком погоджується і Суд. 
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги прокурора про недотримання місцевим судом вимог кримінального процесуального закону внаслідок того, що він не зробив висновку про факт вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення та не встановив його винуватості, апеляційний суд зазначив про те, що приписи ч. 1 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 4 ст. 288 КПК, як і положення ст. 49 КК є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання. Тож суд першої інстанції, отримавши клопотання сторони захисту про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, проти задоволення якого не заперечували ні обвинувачений, ні прокурор, керуючись вимогами кримінального і кримінального процесуального законів, на думку суду апеляційної інстанції, розглянув зазначене клопотання та обґрунтовано задовольнив його, звільнивши ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності та закривши кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.
При цьому апеляційний суд звернув увагу на те, що в результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2025 року справа № 712/8174/23.
З таким висновком погоджується і Суд. 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають сталій судовій практиці, а також практиці Європейського суду з прав людини.
Так, цей суд, у рішенні «Коеме та інші проти Бельгії», 2000, §149 стосовно строків давності притягнення до відповідальності наголошує, що стаття 7 Конвенції не перешкоджає негайному застосуванню до незавершених проваджень законів, котрі продовжують такі строки, коли факти, що є підставою для обвинувачення ніколи не виходили за строк давності. У рішенні «Антія та Хупенія проти Грузії», 2020, § 38-43 ЄСПЛ виснував, що стаття 7 виключає можливість відновлення кримінального провадження після закінчення строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. На підставі цього ЄСПЛ дійшов висновку, що «якщо згідно з національним законодавством кримінальне правопорушення охоплюється застосуванням строку давності, аби виключити кримінальну відповідальність, стаття 7 Конвенції перешкоджатиме поновленню кримінального обвинувачення щодо такого правопорушення у зв`язку з відсутністю правової основи/підстави. Стверджувати протилежне було б рівноцінним ретроактивному застосуванню кримінального закону на шкоду обвинуваченому».
Водночас, посилання прокурора на те, що обов`язковою умовою звільнення особи саме від кримінальної відповідальності, а не від покарання, на підставі ст. 49 КК, є визнання факту, що така особа вчинила кримінальне правопорушення, і лише в такому випадку можливо обчислити відповідні строки давності, зважаючи на позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 752/23954/18, Суд не бере до уваги, оскільки в зазначеній справі Верховний Суд дійсно констатував викладене, однак в той же час зазначив, що за умови, якщо обвинувачений наполягає на звільненні його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, однак не визнає вину за пред`явленим обвинуваченням, не звільняє суд від обов`язку невідкладно розглянути таке клопотання та задовольнити його за наявності для цього підстав, та позбавляє можливості досліджувати докази у справі, враховуючи, що розгляд такого клопотання для суду є першочерговим.
Тож наведені в касаційній скарзі прокурора доводи про те, що під час розгляду кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, слід визнати безпідставними.
А отже, оскільки з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись пунктом 2 частини другої статті 428, статтею 441 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року відносно ОСОБА_4  відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3