ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 140/13174/24
адміністративне провадження № К/990/39133/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Тацій Л.В.,
суддів: Рибачука А.І.,  Шевцової Н.В., 

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в суді касаційної інстанції адміністративну справу № 140/13174/24
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2024 (головуючий Дмитрук В.В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.08.2025 (головуючий суддя Судова-Хомюк Н.М., судді: Глушко І.В., Онишкевич Т.В.),
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - ГУ ПФУ в Миколаївській області, відповідач), в якому позивач просив:
визнати протиправним та скасувати рішення №032350029615 від 07.11.2024 про відмову в призначенні пенсії за вислугою років згідно статті 21 Закону України «Про позашкільну освіту»;
зобов`язати здійснити призначення пенсії за вислугою років (зарахувавши час навчання з 01.09.1993 по 01.07.1996 у Луцькому комерційному технікумі, з 04.08.1997 по 11.11.2001 - у Волинському державному університеті імені Лесі Українки, час роботи на посаді керівника гуртка з 12.11.2001 по 09.09.2002, час роботи на посаді методиста з 10.09.2002 по 20.07.2003, час роботи посаді керівник гуртка з 21.07.2003 по 31.12.2005 та час роботи посаді керівника гуртка з 01.01.2006 по 30.10.2024 до спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугою років та зарахувавши період отримання допомоги по безробіттю з 05.01.1997 по 05.07.1997 до трудового стажу), виплачувати пенсію з 31.10.2024 з розрахунку 60% від середнього розміру щомісячної заробітної плати (без обмеження її максимального розміру), обчисленого за 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією (на підставі довідки про заробітну плату №250/16/2-24 від 30.10.2024 комунальної установи «Волинська обласна Мала академія наук»).
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2024, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.08.2026, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від №032350029615 від 07.11.2024 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 в частині не зарахування до страхового стажу періоду отримання допомоги по безробіттю з 05.01.1997 по 05.07.1997 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 та до стажу роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років - періоду роботи з 10.09.2002 по 20.07.2003 на посаді «методист» згідно з довідкою від 29.10.2024 №408.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років період роботи з 10.09.2002 по 20.07.2003 на посаді «методист» згідно з довідкою від 29.10.2024 №408, та до страхового стажу період отримання допомоги по безробіттю з 05.01.1997 по 05.07.1997 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 .
В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що право на призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти передбачене пунктом "е" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі- Закон №1788-XII). 
Відповідно до вимог статті 7 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Однак на час звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугою років, ОСОБА_1 не набув права на призначення пенсії за вислугу років через відсутність запису про його звільнення з комунальної установи «Волинська обласна Мала академія наук», тому відповідачем правомірно відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років. 
В частині позовних вимог про зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів навчання з 01.09.1993 по 01.07.1996 у Луцькому комерційному технікумі, з 04.08.1997 по 11.11.2001 у Волинському державному університеті імені Лесі Українки, часу роботи на посаді керівника гуртка з 12.11.2001 по 09.09.2002, часу роботи на посаді керівника гуртка з 21.07.2003 по 31.12.2005, суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову, виходячи з того, що за встановлених у справі обставин, відповідач зарахував до страхового стажу ці періоди, що підтверджується формою РС-право.
Водночас, суди дійшли висновку про те, що пенсійний орган безпідставно не зарахував до спеціального стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років, період роботи з 10.09.2002 по 20.07.2003 на посаді «методист», згідно з довідкою від 29.10.2024 №408, та до страхового стажу - період отримання допомоги по безробіттю з 05.01.1997 по 05.07.1997, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.08.2025, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, заявник зазначає про те, що судами попередніх інстанцій у спірних правовідносинах не надана правова оцінка його доводам щодо застосування Закону України «Про позашкільну освіту» (далі- Закон № 1841-III) та не встановлено, що право на пенсію за вислугу років виникає саме на підставі статті 21 цього Закону. Позивач наголошує на пріоритетності норм частини четвертої статті 21 Закону № 1841-III над загальними положеннями пенсійного законодавства (пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, пункту 2-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»). Крім того, скаржник звертає увагу Суду на положення пункту 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону № 1841-III, яким визначено, що до приведення законів України, інших нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. При цьому, судами не враховано також, що педагогічні працівники закладів позашкільної освіти мають особливий і спеціальний статус та мають право на пенсію за вислугу років без обов`язкової умови звільнення з посади, що відрізняє його від загальних норм законодавства. Позивач, пославшись на необхідність формування Верховним Судом висновку щодо пріоритетності спеціальних норм Закону № 1841-III у спірних правовідносинах, звернувся з касаційною скаргою, вказавши пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, підставою відкриття касаційного провадження. 
Також ОСОБА_1 послався на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначивши у касаційній скарзі, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 676/3013/17 та від 24.12.2019 у справі № 442/4963/17. У цих постановах викладені правові висновки щодо зарахування періодів навчання у вищих навчальних закладах до стажу педагогічної діяльності, що прямо стосується питання правильного обчислення пенсії. 
Касаційна скарга подана, крім іншого, на підставі частини четвертої статті 328 КАС України, частини другої і третьої (пункти 1, 2) статті 353 КАС України. 
Так, у касаційній скарзі йдеться про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили та не надали належної оцінки діям відповідача щодо незарахування до спеціального стажу періодів роботи після 11.10.2017 та навчання у Луцькому комерційному технікумі та Волинському державному університеті імені Лесі Українки, чим, на переконання позивача, порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи. Суди також залишили без уваги вимогу ОСОБА_1 щодо виплати пенсії у розмірі 60 % від середньої заробітної плати. Понад це, у касаційній скарзі скаржник наполягає на тому, що відповідач умисно приховав від суду довідку ОК-5 від 31.10.2024, яка підтверджує наявність у нього спеціального стажу, включно зі стажем, набутим після 11.10.2017. 
Мотивом касаційної скарги також є те, що суд першої інстанції проігнорував клопотання позивача про перехід зі спрощеного до загального позовного провадження та не постановив ухвалу з цього приводу.
В ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, тому, на переконання ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції розглянув справу неповноважним складом. 
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВІДЗИВУ І ПОЯСНЕНЬ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2025 визначено склад суду для розгляду справи: Головуючий (суддя-доповідач) - Тацій Л. В., судді: ОСОБА_3., Рибачук А.І.
Верховний Суд ухвалою від 13.10.2025 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 
22.10.2025 до Верховного Суду надійшов відзив ГУ ПФУ в Миколаївській області, за змістом якого відповідач заперечує проти задоволення касаційної скарги. Відповідач заперечує наявність підстав для задоволення вимоги позивача про зарахування до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду роботи з 11.10.2017 по 30.10.2024. Крім того, відповідач зазначає, що згідно статті 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсія за вислугу років призначається при залишені роботи, яка дає право на цю пенсію. Таким чином, на переконання відповідача, ОСОБА_1 , який станом на дату звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років, не звільнився із посади, яка дає йому право на таку пенсію, не набув права на призначення пенсії за вислугу років.
17.11.2025 до Верховного Суду також надійшли письмові пояснення позивача, у яких ОСОБА_1 повністю підтримав доводи касаційної скарги та просив її задовольнити.
У зв`язку з відставкою судді ОСОБА_3 у справі призначено повторний автоматизований розподіл справи між суддями та протоколом від 27.04.2026 визначено склад суду для розгляду справи: головуючий Тацій Л.В., судді: Рибачук А.І., Шевцова Н.В.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 21 Закону України «Про позашкільну освіту».
Рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області №032350029615 від 07.11.2024 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XI) у зв`язку з відсутністю стажу роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років та відсутністю факту звільнення з роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, на дату звернення за призначенням пенсії.
Страховий стаж особи становить 29 років 04 місяці 09 днів.
Спеціальний стаж роботи на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років, станом на 11.10.2017, становить 15 років 0 місяців 19 днів.
За результатами розгляду документів, доданих до заяви:
- до страхового стажу не зараховано період отримання допомоги по безробіттю з 05.01.1997 по 05.07.1997, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , яку не прийнято до уваги при обчисленні страхового стажу, оскільки на титульному аркуші відсутня печатка підприємства, яке заповнювало трудову книжку, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58. Крім того, відсутня дата заповнення трудової книжки та підпис відповідальної особи;
- до стажу роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, не зараховано період роботи з 10.09.2002 по 20.07.2003 на посаді «методист», згідно з довідкою від 29.10.2024 №408, оскільки відповідно до Переліку №909 посада «методист» у позашкільних навчальних закладах не передбачена;
- згідно з довідкою від 30.10.2024 №249/16/2-24 заявник з 01.01.2006 працює на посаді «керівника гуртка». Інформація про звільнення з роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, на дату звернення за призначенням пенсії, відсутня.
Не погоджуючись із таким рішенням суб`єкта владних повноважень та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У межах касаційного перегляду судових рішень у цій справі, спірними є питання:
- набуття педагогічними працівниками закладів позашкільної освіти права на пенсію за вислугу років без обов`язкової умови звільнення з посади, яка передбачена статтею 7 Закону № 1788-XII та пріоритетність застосування положень частини четвертої статті 21 Закону № 1841-III відносно правових норм Закону № 1788-XII;
- зарахування періодів навчання у вищих навчальних закладах до стажу педагогічної діяльності, який дає право на призначення пенсії за вислугою років;
- зарахування педагогічного стажу, набутого після 11.10.2017 до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугою років.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (стаття 46 Основного Закону).
Преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) передбачено, що цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (частина перша статті 5 Закону № 1058-IV )
Частиною другою статті 5 Закону № 1058-IV передбачено, що виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування.
Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду до прийняття Закону №1058-IV регулював Закон № 1788-ХІІ.
Відповідно до статті 7 Закону №1788-ХІІ звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Згідно з пунктом 2-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 Закону 1058-IV. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
З системного аналізу наведених норм чинного законодавства можна дійти висновку про те, що станом на дату звернення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до пенсійного органу із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років (31.10.2024), порядок та підстави призначення такого виду пенсії були врегульовані Законом № 1058-IV, який розповсюджував свою дію на осіб, що станом на день набрання чинності Законом № 2148-VIII (11.10.2017) мали вислугу років та стаж, необхідні для призначення пенсії за вислугу років.
Закон України «Про позашкільну освіту» (далі -Закон № 1841-III), відповідно до його преамбули, визначає державну політику у сфері позашкільної освіти, її правові, соціально-економічні, а також організаційні, освітні та виховні засади.
Частиною четвертою статті 21 Закону № 1841-III передбачено, що права, обов`язки та соціальні гарантії для педагогічних працівників закладу позашкільної освіти визначаються Конституцією України, Законом України «Про освіту", цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Педагогічним працівникам закладів позашкільної освіти незалежно від підпорядкування, типів і форм власності надається щорічна основна відпустка тривалістю не менше 42 календарних днів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Педагогічні працівники закладів позашкільної освіти мають право на пенсію за вислугою років за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.
Педагогічним працівникам закладів позашкільної освіти, які працюють у сільській місцевості і селищах, а також пенсіонерам, які раніше працювали педагогічними працівниками в цих населених пунктах і проживають в них, держава відповідно до законодавства забезпечує безоплатне користування житлом з опаленням і освітленням у межах встановлених норм за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Вони мають право на одержання у власність земельної ділянки у розмірі середньої земельної частки відповідно до законодавства України.
Органи місцевого самоврядування можуть забезпечувати пільговий проїзд педагогічних працівників до місця навчання і додому у порядку та розмірах, визначених органами місцевого самоврядування, та передбачати на це відповідні видатки з місцевих бюджетів.
Отже, положення Закону № 1841-III регулюють питання, пов`язані з діяльністю у сфері позашкільної освіти, а також певні права, обов`язки та соціальні гарантії для педагогічних працівників закладу позашкільної освіти, але не регулюють питання, зокрема, щодо видів пенсійних виплат та порядку призначення пенсії. 
Разом з тим, частина четверта статті 21 Закону № 1841-III, який у спірних правовідносинах є спеціальним щодо наявності педагогічного стажу для призначення пенсії за вислугу років, передбачає, що спеціальний стаж для призначення такої пенсії має бути не менше ніж 25 років.
Таким чином, на переконання колегії суддів, системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що вказані нормативно-правові акти (Закон № 1841-III та Закон № 1058-IV і Закон № 1788-XII) регулюють різні за своєю правовою природою правовідносини, а тому посилання позивача на приписи частини четвертої статті 21 Закону № 1841-III, як на єдину обов`язкову умову виникнення права для призначення пенсії за вислугу років для працівника позашкільного закладу освіти, є безпідставними і не свідчать про наявність суперечностей у правовому регулюванні.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що вимога до стажу, який є необхідним для призначення пенсії за вислугу років, для працівників закладів позашкільної освіти врегульована саме Законом № 1841-III, інші умови призначення такого виду пенсії, зокрема, вимога про звільнення з посади, що дає право на призначення такої пенсії, - Законом № 1788-XII. 
Щодо питання зарахування періодів навчання у вищих навчальних закладах до стажу педагогічної діяльності, який дає право на призначення пенсії за вислугою років, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, позивач просив зобов`язати ГУ ПФУ в Миколаївській області зарахувати час навчання з 01.09.1993 по 01.07.1996 у Луцькому комерційному технікумі та з 04.08.1997 по 11.11.2001 - у Волинському державному університеті імені Лесі Українки до спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що трудова книжка ОСОБА_1 містить записи про вказані періоди навчання позивача. 
Колегія суддів зазначає, що у період навчання ОСОБА_1 у Луцькому комерційному технікумі (01.09.1993 по 01.07.1996) правовідносини у сфері освіти регулювалися Законом Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про освіту» (далі - Закон № 1060-XII).
За статтею 34 Закону № 1060-XII (у редакції, чинній станом на дату вступу позивача до технікуму) вищими навчальними закладами є технікум (училище), коледж, Інститут, консерваторія, академія, університет та інші.
Статтею 43 Закону № 1060-XII (у редакції, чинній станом на дату закінчення навчання позивача у технікумі) було також передбачено, що вищими закладами освіти є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.
З наведених норм законодавства Суд дійшов висновку, що Луцький комерційний технікум не було закладом професійної (професійно-технічної) освіти, а належав до вищих навчальних закладів. 
У період навчання ОСОБА_1 у Волинському державному університеті імені Лесі Українки (01.09.1993 по 01.07.1996) правовідносини у сфері освіти також регулювалися Законом Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про освіту» (04.08.1997 по 11.11.2001), відповідно, університет також належав до вищих навчальних закладів.
У справі № 643/11758/16-а Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 сформував правовий висновок про те, що вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, освітні, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність. 
Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, освітні, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.
Оскільки позивач у спірний період часу навчався у вищих навчальних закладах, а можливість зарахування часу навчання не до загального трудового стажу, а саме до трудового стажу, що дає право на пільги, передбачена лише щодо професійно-технічних навчальних закладів (стаття 38 Закону України "Про професійно-технічну освіту" від 10.02.1998 № 103/98-ВР), то періоди навчання ОСОБА_1 з 01.09.1993 по 01.07.1996 у Луцькому комерційному технікумі та з 04.08.1997 по 11.11.2001 - у Волинському державному університеті імені Лесі Українки, не підлягають зарахуванню до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. 
Водночас, такий стаж може бути зарахований до загального трудового стажу.
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції у цій справі висновку щодо зарахування періодів навчання у вищих навчальних закладах до стажу педагогічної діяльності, викладеного у постановах Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 676/3013/17 та від 24.12.2019 у справі № 442/4963/17, колегія суддів вважає безпідставними. 
Так, постанови Верховного Суду, на які послався скаржник, ухвалені Судом за результатом перегляду судових рішень у справах № 676/3013/17 та № 442/4963/17, у яких спірними були правовідносини щодо нарахуванні та виплаті грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV, через що такі висновки не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі. 
Щодо вимоги позивача про зарахування педагогічного стажу, набутого після 11.10.2017 до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугою років, колегія суддів зазначає таке. 
Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 01.01.2006 і дотепер працює на посаді керівника гуртка комунальної установи «Волинська обласна Мала академія наук». 
Крім того, судами було встановлено, що позивач працював на посаді керівника гуртка також з 12.11.2001 по 09.09.2002 та 21.07.2003 по 31.12.2005. 
Однак, судами попередніх інстанцій не досліджено в цій частині питання зарахування пенсійним органом цих періодів роботи (12.11.2001 по 09.09.2002 та 21.07.2003 по 31.12.2005, а також з 01.01.2006 по дату станом на час звернення із заявою про призначення пенсії) до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обмежився встановленням факту зарахування частини цього періоду до страхового стажу (загального трудового), дослідивши виключно форму PC-право, яка не містить відомостей про спеціальний стаж. 
Крім того, суди, відмовляючи в цій частині у задоволенні позову, виходили з відсутності інформації щодо відмови ГУ ПФУ у Миколаївській області про незарахування цих періодів до спеціального стажу. 
Колегія суддів в цій частині вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги про неповноту дослідження обставин у справі та порушення норм процесуального права. 
Колегія суддів зазначає, що вимоги частини четвертої статті 9 КАС України зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
Крім того, відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За змістом частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Без дослідження і з`ясування наведених вище обставин, ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна вважати законними та обґрунтованими.
Згідно із частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки порушення допущені судами першої та апеляційної інстанцій, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга також містить доводи про порушення норм процесуального права, які полягають у тому, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, тому, на переконання ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції розглянув справу неповноважним складом.
Однак, з матеріалів справи встановлено, що справа розглянута судом апеляційної інстанції 26.08.2025, а заява про відвід судді - члена колегії Глушка І. В. надійшла до Восьмого апеляційного адміністративного суду та зареєстрована 27.08.2025, тобто після розгляду справи.
Також у касаційній скарзі йдеться про те, що суд першої інстанції не вирішив клопотання позивача про перехід зі спрощеного до загального позовного провадження та не постановив ухвалу з цього приводу.
Як видно з матеріалів справи, Волинський окружний адміністративний суд 14.11.2024 постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. 
Клопотання про перехід зі спрощеного до загального позовного провадження матеріали справи не містять. 
Крім того, відповідно до приписів частини четвертої статті 12 КАС України ця справа не відноситься до категорії справ, що розглядається виключно за правилами загального позовного провадження. Понад це, пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України спір у цій справі, який стосується призначення пенсії, віднесений до справ незначної складності. 
Також щодо викладення окремим документом ухвали з питань розгляду клопотання про перехід розгляду справи зі спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження, то така ухвала не передбачена у переліку, передбаченому частиною п`ятою статті 243 КАС України. 
Керуючись статтями 341, 345, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.08.2025 у справі № 140/13174/24 скасувати.
Справу № 140/13174/24 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.В. Тацій А.І. Рибачук   Н.В. Шевцова