ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2026 року м.Дніпро Справа № 908/2810/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач )
суддів: Дарміна М.О., Чус О.В..

секретар судового засідання: Скородумова Л.В.

представники сторін:
від прокурора: Рембецький В.Ю.
від позивача: Крат А.С. 
від відповідача: Сердюк Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  
Фізичної особи-підприємця Буртового Олександра Володимировича 
на рішення Господарського суду Запорізької області від 18.11.2025 р. 
( суддя Дроздова С.С., м. Запоріжжя, повний текст рішення складено 27.11.2025 р.) 
у справі 
за позовом 
Першого Заступника керівника 
Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області, 
м. Запоріжжя 
в інтересах держави в особі 
позивача 
Запорізької міської ради, 
м. Запоріжжя
до 
Фізичної особи-підприємця Буртового Олександра Володимировича, 
м. Запоріжжя 
про зобов`язати повернути земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Перший заступник керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області звернувся до Господарського суду Запорізької області через систему “Електронний суд” з позовною заявою в інтересах держави в особі Запорізької міської ради до Фізичної особи-підприємця Буртового Олександра Володимировича про зобов`язання повернути земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032, площею 0,1736 га, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 60 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 634176123101 ), вартістю 846 699,28 грн..
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 належить на праві комунальної власності Запорізькій міській раді та була передана в оренду Відповідачу на підставі рішення Запорізької міської ради від 05.11.2014 № 56/9 строком на 10 років для розташування платної цілодобової автостоянки. Між сторонами 25.12.2014 р. укладено Договір оренди землі № 201407000100712, строк дії якого закінчився 05.11.2024 р., але після закінчення строку дії договору Орендар земельну ділянку Позивачу не повернув ( акти приймання-передачі не складалися ). При цьому, Відповідач не звертався до Позивача із заявою щодо поновлення договору оренди землі, додаткової угоди щодо поновлення строку договору не укладалося, рішення Запорізькою міською радою про поновлення договору не приймалося. 
2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.11.2025 р. у справі № 908/2810/25 позовні вимоги задоволено. Зобов`язано Фізичну особу-підприємця Буртового Олександра Володимировича повернути Запорізькій міській раді земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032, площею 0,1736 га, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 60 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 634176123101), вартістю 846 699 грн. 28 коп. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Буртового Олександра Володимировича на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області кошти, витрачені в 2025 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави в розмірі 2 422 грн. 40 коп.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Фізична особа-підприємець Буртовий Олександр Володимирович, через систему "Електронний суд", звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 18.11.2025 р. у справі №908/2810/25, перевірити підтвердження наявності підстав представництва Прокурором інтересів держави в особі Запорізької міської ради та прийняти з цього питання відповідне процесуальне рішення, у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про припинення договору оренди комунальної земельної ділянки 05.11.2024 р., оскільки не застосував норми спеціального законодавства, що регулює орендні правовідносини щодо комунального майна у період дії воєнного стану. Спірна земельна ділянка належить до комунальної власності Запорізької міської ради, що визначено п. 2 та п. 3 Договору оренди землі від 25.12.2014 р. № 201407000100712 та узгоджується з положеннями ст. 142 Конституції України, ст. 327 ЦК України, ст. 83 ЗК України та ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Постанова Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 р. № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», прийнята на виконання Закону України від 01.04.2022 р. № 2181-IX, є нормативно-правовим актом прямої дії. Пункт 5 цієї Постанови встановлює автоматичне продовження всіх договорів оренди комунального майна, строк яких завершується в період воєнного стану, без заяви орендаря, без рішення ради, без листа-повідомлення та без укладення додаткової угоди. Апелянт стверджує, що підстав для застосування звичайної процедури поновлення договору за ст. 33 Закону України «Про оренду землі» наразі не має, оскільки Постанова № 634 встановила спеціальний правовий режим (lex specialis derogat generali). Відсутність факту припинення договору оренди, на думку апелянта, виключає можливість зобов`язання повернути земельну ділянку позивачу. Апелянт також зазначає, що місцезнаходження земельної ділянки включене до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 р. № 376.
Водночас, на думку Скаржника, суд першої інстанції помилково встановив відсутність об`єктів нерухомості на спірній земельній ділянці та безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст. 377 ЦК України, ч. 4 ст. 120 ЗК України та ч. 4 ст. 291 ГК України. Згідно з договором дарування від 11.11.2016 р. № 3292, та витягом від 11.11.2016 р., власником нежитлової будівлі літ. А-2, розташованої на спірній земельній ділянці за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 60, є Буртовий Дмитро Олександрович (обдарований). Наявність об`єктів нерухомості на спірній ділянці також підтверджується технічним паспортом інвентаризації від 12.09.2024 р., виготовленим ФОП Остапенко С.В. Апелянт зазначає, що наявність об`єктів нерухомості на орендованій ділянці обумовлена сторонами в п. 40 та п. 41 договору оренди. В силу положень ст. 377 ЦК України та ч. 4 ст. 120 ЗК України, з часу укладання договору дарування до обдарованого перейшло право користування земельною ділянкою, яка перебувала в оренді у відповідача, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача. Посилання Прокурора та суду на п. 4 та п. 5 договору оренди, за якими ділянка передавалась вільною від забудови, є, на думку Апелянта, незаконним, оскільки після дарування у 2016 році відповідні зміни до договору оренди не вносились, проте відсутність таких змін не спростовує факту знаходження на ділянці нерухомості, зареєстрованої за обдарованим. Набуття обдарованим права користування земельною ділянкою в силу закону, як стверджує Апелянт, унеможливлює фактичне виконання Відповідачем зобов`язання повернути таку земельну ділянку Позивачу.
При цьому Скаржник зазначає, що оскільки право оренди землі в силу положень ч. 4 ст. 120 ЗК України перейшло до обдарованого — набувача будівлі, ФОП Буртовий О.В. не може бути відповідачем у зобов`язанні повернення майна, яким фактично користується інша особа. Належними відповідачами, на думку апелянта, мають бути орендодавець (власник земельної ділянки) та набувач (новий власник будівлі на орендованій ділянці — обдарований), до яких прокурор позовні вимоги не пред`являє. Апелянт посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 р. у справі № 925/1133/18, згідно з яким орган, в інтересах якого Прокурором подано позов, може бути як учасником спірних відносин, так і порушником інтересів держави. Відповідно, суд ухвалив оскаржуване рішення без залучення належних відповідачів до справи.
Крім того, Апелянт заперечує наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у даній справі. Зі змісту матеріалів справи вбачається подання юристом Позивача письмових пояснень з додатками від 30.09.2025 р., присутність юриста Позивача у всіх судових засіданнях, а також направлення Позивачем 19.06.2025 р. та 08.07.2025 р. листів на адресу Відповідача з метою позасудового врегулювання орендних правовідносин. Менше ніж через два місяці після цих листів ( 04.09.2025 р. ) Прокурор подав позов, що, на думку Апелянта, свідчить про відсутність тривалої бездіяльності з боку Позивача та про наявність у нього юридичної дієздатності для самостійного захисту своїх інтересів. Апелянт посилається на рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 р. № 6-р(ІІ)/2025 за конституційною скаргою ТОВ «Рейнір Бізнес Груп», яким визнано неконституційними окремі приписи абзацу першого частини третьої ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» в тій частині, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів відповідним органом. Апелянт вважає, що хоча вказані приписи втрачають чинність із 01.01.2027 р., правові висновки та мотиви рішення КСУ є обов`язковими вже зараз. Прокурор, на думку Апелянта, не підтвердив неспроможність органу діяти самостійно, не надав об`єктивних доказів того, що орган влади позбавлений дієвої можливості здійснювати захист свого інтересу, а прокуратура не може діяти як орган загального нагляду та свавільно втручатися у діяльність органів влади.
Апелянт також зазначає про істотні процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції. Прокурор у позові не вказав телефон та електронну адресу Відповідача, Позивач їх також від суду приховав. Суд направив рекомендований лист Відповідачу лише один раз, який Відповідач не отримав, а підпис про вручення належить невідомій особі. В умовах воєнного стану, постійних тривог та обстрілів м. Запоріжжя, застосовані судом заходи інформування виявилися недостатніми. Відповідач не знав про розгляд справи, дізнався про неї випадково лише 04.12.2025 р. Прокурор приховав від суду істотні обставини: що строк дії договору оренди закінчився в період воєнного стану, що відповідач з 2016 року не є власником об`єктів нерухомості на орендованій ділянці, що фактичним користувачем ділянки з 2016 року є обдарований. Апелянт звертає увагу на хронометраж протоколу судового засідання від 18.11.2025 р.: вступне слово прокурора тривало 3 хв., вступне слово позивача — менше 1 хв., дослідження доказів — 3 хв., судові дебати — 1 хв., перебування судді в нарадчій кімнаті — менше 2 хв., що, на думку апелянта, є неспівмірним з обсягом позову на 14 аркушах та матеріалами справи на близько 130 аркушах. Апелянт просить суд апеляційної інстанції прийняти та дослідити докази, додані до апеляційної скарги, які не були подані до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від Відповідача, посилаючись на ч. 3 ст. 269 ГПК України та правову позицію Верховного Суду у постанові від 05.11.2025 р. у справі № 366/3223/23.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури подав відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги ФОП Буртового О.В. та вважає її необґрунтованою, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 18.11.2025 р. у справі № 908/2810/25 — без змін, посилаючись на те, що системний аналіз положень чинного законодавства свідчить, що Постанова КМУ № 634 та Закон України від 01.04.2022р. № 2181-IX не поширюються на правовідносини, що виникли на підставі Договору оренди землі від 25.12.2014 р. № 201407000100712. Крім того, за розділом 1.3 Переліку територій, затвердженого наказом Мінрегіону від 28.02.2025 р. № 376, Запорізька міська територіальна громада з 01.02.2023 р. відноситься до території можливих бойових дій, а не активних, як визначено у Постанові.
Щодо доводів Апелянта про належність об`єктів нерухомості Буртовому Д.О. на спірній земельній ділянці, Прокурор зазначає, що умовами договору дарування від 11.11.2016 р. № 3292 Буртовим О.В. передано у власність Буртовому Д.О. нежитлову будівлю літ. А-2 загальною площею 14,5 кв. м, розташовану по вул. Чарівній, 60 на двох земельних ділянках, у тому числі на спірній. Проте пунктами 4 та 5 Договору оренди землі від 25.12.2014 р. зазначено про відсутність об`єктів нерухомого майна на спірній ділянці, що підтверджено додатками до договору: актом приймання-передачі, кадастровим планом та кресленням перенесення меж. Як убачається із креслення, супутникових зображень та фототаблиці, саме на суміжній земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:07:032:0015 площею 0,4012 га розміщено КПП — контрольно-пропускний пункт (літ. А-2). Це підтверджується також договором оренди землі від 07.03.2025 р. № 201507000100075 щодо суміжної ділянки та додатками до нього. Прокурор зазначає, що 04.10.2017 р. державним реєстратором проведено припинення речового права Буртового Д.О. на об`єкт нерухомості у зв`язку з його знищенням на підставі акту знищення та технічного паспорта від 29.09.2017 р. За схематичним планом після знищення КПП будь-які об`єкти на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 відсутні. Нова державна реєстрація за Буртовим Д.О. права власності на будівлю КПП літ. А-2 проведена 27.11.2025 р. — після припинення договору оренди землі та після ухвалення оскаржуваного рішення. Отже, Буртовий Д.О. набув право власності на об`єкт нерухомості на спірній ділянці після припинення договору оренди, а тому право оренди на спірну земельну ділянку до нього не перейшло. Прокурор також зазначає, що доводи Апелянта про те, що після відчуження нерухомості у 2016 році він вважав себе вільним від зобов`язань, суперечать його попередній поведінці: саме Відповідач після укладення договору дарування уклав із Запорізькою міською радою додаткову угоду від 19.01.2017 р. № 201707000400076 про внесення змін до договору оренди, а також самостійно подавав декларації з орендної плати за 2024 та 2025 роки, в яких зазначав спірну земельну ділянку, при цьому жодних нарахувань орендної плати не здійснював і плату не сплачував.
Стосовно доводів Апелянта щодо представництва прокурором інтересів держави з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 р. № 6-р(ІІ)/2025, Прокурор зазначає, що у пунктах 3 та 4 резолютивної частини цього рішення визначено, що неконституційні приписи втрачають чинність із 01.01.2027 р., а рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва Прокурором інтересів держави, які виникли під час чинності відповідних приписів та продовжують існувати після втрати ними чинності. Прокурор посилається на п. 9 мотивувальної частини рішення КСУ, де зазначено, що в умовах воєнного стану неперервність виконання прокуратурою визначених Конституцією функцій є важливою передумовою належного функціонування держави. Прокурор також посилається на постанову Верховного Суду від 18.12.2025 р. у справі № 160/4161/24 (п. 68) та постанову Верховного Суду від 09.10.2024 р. у справі № 394/438/22. Прокурор обґрунтовує виключність випадку тим, що ФОП Буртовий О.В. протиправно та безоплатно утримує дві земельні ділянки комунальної власності загальною площею близько пів гектара без оформлення орендних правовідносин, загальний обсяг несплаченої орендної плати склав майже 300 000 грн, неповернення ділянок позбавляє Запорізьку міську раду можливості передати їх добросовісним суб`єктам господарювання, а бюджет міста є дефіцитним. Прокурор зазначає, що Запорізькою міською радою вживаються певні заходи, однак з огляду на тисячі земельних ділянок у користуванні, органу місцевого самоврядування знадобляться роки для опрацювання цього масиву, а в умовах воєнного стану ефективний судовий захист інтересів держави за участю прокурора відповідає об`єктивно винятковій моделі, визначеній ст. 131-1 Конституції України.
Прокурор також зазначає, що Відповідач мав електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС та отримав позов Прокурора, заяви Позивача та всі судові рішення через нього, про що свідчать квитанції про доставляння процесуальних документів, однак подав нові докази лише разом з апеляційною скаргою. Прокурор просить прийняти та врахувати додаткові докази, надані разом із відзивом на апеляційну скаргу, з метою забезпечення принципів правової визначеності, диспозитивності та змагальності.
Запорізька міська рада не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2025 р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кощеєв І.М. (доповідач), судді – Дармін М.О., Чус О.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.12.2025 р. витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи/копії матеріалів справи № 908/2810/25. 
Матеріали справи № 908/2810/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.12.2025 р. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Буртового Олександра Володимировича на рішення Господарського суду Запорізької області від 18.11.2025 р. у справі № 908/2810/25 залишено без руху, надано Апелянту строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.01.2026 р. відкрито апеляційне провадження у справі. Розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 29.04.2026 р..
У судовому засіданні 29.04.2026 р., проведеному в режимі відеоконференції, була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.

04.04.2005 р. було сформовано та зареєстровано в Державному земельному кадастрі земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032, площею 0,1736 га, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 60, вид цільового призначення земельної ділянки: 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства. 
Право власності Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 634176123101 ). 
Рішенням Запорізької міської ради від 05.11.2014 р. № 56/9 вказану земельну ділянку було передано в оренду строком на 10 років Фізичній особі-підприємцю Буртовому Олександру Володимировичу для розташування платної цілодобової автостоянки.
25.12.2014 р. між Запорізькою міською радою та Фізичною особою-підприємцем Буртовим Олександром Володимировичем було укладено Договір оренди землі № 201407000100712 (далі – Договір).
Відповідно до п. 1 Договору Орендодавець, відповідно до рішення Запорізької міської ради № 56/9 від 05.11.2014 р. надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розташування платної цілодобової автостоянки, яка знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 60.
Згідно п. 2 Договору земельна ділянка належить Запорізькій міській раді на праві комунальної власності.
Відповідно до п. 3 Договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,1736 га, кадастровий номер земельної ділянки: 2310100000:07:032:0032. 
Пунктами 4 та 5 Договору, земельна ділянка передавалась в оренду вільною від забудови та об`єктів нерухомого майна. 
Відповідно до п. 11 Договору договір було укладено до 05.11.2024 р.
Згідно п. 11.1 Договору після закінчення строку дії договору Орендар який належно виконував свої обов`язки відповідно до умов цього договору, та законодавства України, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору оренди землі, у цьому разі орендар зобов`язаний письмово повідомити орендодавця не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії договору оренди землі про намір продовжити його дію. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.
Відповідно до п. 18 Договору земельна ділянка передається в оренду для розташування платної цілодобової автостоянки ( функціональне призначення ).
Пунктом 34.11 Договору, Орендар зобов`язаний після закінчення строку договору, договір поновити або повернути земельну ділянку Орендодавцю за його вимогою в належному стані в порядку встановленому Договором.
Додатковою угодою № 201707000400076 від 19.01.2017 р. до Договору оренди землі від 25.12.2014 р. № 201407000100712, сторони всстановили розмір нормативно грошової оцінки земельної ділянки та розмір орендної плати.
Прокурор та Позивач посилалися на те, що після закінчення строку дії Договору, Відповідач не вживав заходів для поновлення чи продовження строку дії Договору, земельну ділянку не повернув.
Відповідно до листів Департаменту (апарату) виконавчого комітету Запорізької міської ради від 11.03.2025 № 13-32/165, від 28.05.2025 р. № 027/03.4-18, від 29.05.2025 р. № 13- 32/430, звернення Буртового Олександра Володимировича стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032, зокрема, щодо продовження Договору оренди землі від 25.12.2014 р. № 201407000100712, до Запорізької міської ради та її виконавчих органів не надходили.
Невиконання Відповідачем зобов`язання щодо повернення Позивачу земельної ділянки стало підставою для звернення Прокурора до суду з даним позовом.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 належить на праві комунальної власності Запорізькій міській раді, що підтверджується відомостями Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Договір оренди землі від 25.12.2014 р. № 201407000100712 укладено строком до 05.11.2024 р. Пунктами 4 та 5 Договору визначено, що земельна ділянка передавалась в оренду вільною від забудови та об`єктів нерухомого майна. Суд встановив, що Відповідач не звертався до Позивача із заявою щодо поновлення договору оренди землі, не дотримав процедури, передбаченої ст. 33 Закону України «Про оренду землі», додаткової угоди щодо поновлення строку договору не укладалося, рішення Запорізькою міською радою про поновлення договору не приймалося. Суд дійшов висновку, що договір оренди є припиненим з 06.11.2024 р. на підставі ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі», а Відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою без законних підстав. Суд також встановив наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави, зазначивши, що Запорізька міська рада протягом розумного строку не здійснила заходів, спрямованих на захист інтересів держави шляхом звернення до суду з відповідним позовом, що свідчить про бездіяльність уповноваженого органу.
8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Прокурора та Сторін, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.
Щодо наявності підстав представництва Прокурором інтересів Позивача. 
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді (ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”).
За змістом ч. 4 ст. 53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. у справі №1-1/99 встановлено, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, тощо.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств і організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2019 р. у справі № 915/20/18, від 25.04.2018 р. у справі № 806/1000/17).
При встановленні наявності або відсутності порушень або загрози порушень інтересів держави необхідно виходити з того, що ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” зазначає про порушення або загрозу порушення “інтересів держави”, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади (1), орган місцевого самоврядування (2) чи інший суб`єкт владних повноважень (3), до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (4).
Аналіз вказаної статті Закону дає підстави дійти до висновку, що “інтереси держави” (як загальне поняття) являють собою комплекс прав та законних інтересів як в цілому держави України (або народу України), так й інтереси окремої територіальної громади певної місцевості (жителі певного населеного пункту або декількох населених пунктів).
Інтереси держави та інтереси певної територіальної громади є частинами одного цілого – “інтересів держави”, про які зазначено в ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Крім того, згідно зі ст. ст. 140, 142 Конституції України та ст. 2 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення гарантується Державою. Держава бере участь у формуванні доходів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Ст. 142 Конституції України та ст. ст. 16, 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Необхідність захисту інтересів держави Прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства ( у цьому випадку – місцевої громади ) й орендаря, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Сам факт не звернення до суду органу місцевого самоврядування з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян – членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Аналогічні висновки щодо звернення прокурора з позовом до суду в інтересах територіальної громади викладені у п. 6.41 – 6.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 р. у справі № 903/129/18.
Звертаючись з позовом, Прокурор наголошує, що ФОП Буртовий О.В, не сплачуючи орендну плату за землю, після припинення Договору оренди землі від 25.12.2014 р. № 201407000100712 продовжує без достатньої правової підстави використовувати земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 для розташування автостоянки. Разом з цим, неповернення ФОП Буртовим О.В. земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 позбавляє Запорізьку міську раду можливості передати вказану земельну ділянку на більш вигідних умовах в оренду іншим особам, що дозволить збільшити надходження до бюджету коштів у виді орендної плати та сприятиме поновлення економічних інтересів територіальної громади, пов`язаних з ефективним використанням комунального майна.
Норма ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” встановлює дві альтернативні групи умов, при наявності яких, прокурор наділений правом здійснення представництва в суді законних інтересів держави. Перша група альтернативних умов – порушення або загроза порушення інтересів держави. Друга група альтернативних умов – захист цих інтересів (порушених, або щодо порушення яких існує загроза) не здійснює (1) або неналежним чином здійснює (2) орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (3).
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо ( аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18).
Власником земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 є територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.
Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 2, 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, Запорізька міська рада є органом, через який територіальною громадою міста Запоріжжя безпосередньо здійснюється місцеве самоврядування.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, Шевченківська окружна прокуратура міста Запоріжжя Запорізької області попередньо, до звернення до суду, листами від 25.02.2025 р. № 57-101-1010ВИХ-25, від 26.05.2025 р. № 57-101- 3059ВИХ-25 повідомила Запорізьку міську раду про порушення інтересів держави та необхідність звернення до суду за їх захистом. 
У відповідь, листом від 09.07.2025 р. № 5454/01/01-07 Департамент управління активами Запорізької міської ради повідомив, що відповідно до листа Департаменту правового забезпечення Запорізької міської ради ним не вживались заходи судово-претензійного характеру щодо повернення після припинення договору оренди землі земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032. 
Як зазначає, Прокурор - перед подачею позову моніторингом офіційного веб-порталу судової влади України – “Судова влада України” ним було встановлено, що у провадженні судів відсутні справи за позовом Запорізької міської ради до ФОП Буртового О.В. про зобов`язання повернути земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032.
Таким чином, протягом розумного строку ( починаючи з повідомлення окружної прокуратури про необхідність захисту порушених інтересів держави та до теперішнього часу ) суб`єкт владних повноважень ( Запорізька міська рада ) не здійснив заходи, спрямовані на захист інтересів держави, зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Щодо посилань в цій частині Скаржника на рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 р. № 3-28/2024, яким визнано неконституційними окремі приписи абзацу першого частини третьої ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” в тім, що вони надають Прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, апеляційний суд зазначає наступне. 
У пунктах 3 та 4 резолютивної частини цього рішення Конституційного Суду України зазначено, що окремі приписи абзацу першого частини третьої ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, які визнано неконституційними, втрачають чинність із 01.01.2027 р., та що це Рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва Прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів частини третьої ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
У мотивувальній частині рішення Конституційний Суд України наголосив, що представництво інтересів держави в суді, передбачене пунктом 3 частини першої ст. 131-1 Конституції України, має винятковий та субсидіарний характер.
Прокурор може здійснювати таке представництво лише у випадках, коли цього вимагає захист конституційно значущих інтересів держави та коли компетентний орган не забезпечує такого захисту належним чином.
Законодавче регулювання цієї функції повинно відповідати принципам, закріпленим у Конституції України, зокрема принципам верховенства права, рівності сторін у судовому процесі та заборони надмірного втручання держави у сферу прав і свобод людини.
Конституційний Суд України також зазначив, що в умовах правового режиму воєнного стану особливої ваги набуває всебічне забезпечення захисту інтересів держави Україна, а неперервність виконання прокуратурою визначених Конституцією України функцій є важливою передумовою належного функціонування держави в цей період (пункт 9 мотивувальної частини). Такий конституційний підхід підтверджує правомірність здійснення прокурором представництва інтересів держави у спірних правовідносинах до моменту втрати чинності відповідними нормами або до їх законодавчого врегулювання, за умови наявності визначених законом підстав для такого представництва.
На вказане також звернув увагу Верховний Суд за результатами касаційного перегляду справи № 160/4161/24 (п. 68 постанови від 18.12.2025 р. ).
Верховний Суд у постанові від 09.10.2024 р. у справі № 394/438/22 зазначив, що винятковими випадками, за яких Прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття “інтерес держави”.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. у справі № 3-рп/9 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15, від 28.01.2021 у справі № 380/3398/20, від 05.10.2021 у справі № 380/2266/21, від 02.12.2021 у справі № 320/10736/20, від 23.12.2021 у справі № 0440/6596/18 тощо).
“Інтереси держави” (як загальне поняття) являють собою комплекс прав та законних інтересів як в цілому держави України (або народу України), так і інтереси окремої територіальної громади певної місцевості (жителі певного населеного пункту або декількох населених пунктів).
Інтереси держави Україна та інтереси певної територіальної громади є частинами одного цілого – “інтересів держави”, про які зазначено в ст. 131-1 Конституції України, ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”. 
У справі № 908/2810/25 предметом позову є зобов`язання Орендаря повернути Запорізькій міській раді земельну ділянку комунальної власності з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032.
Згідно зі ст. ст. 140, 142 Конституції України та ст. 2 Закону України “Про місцеве самоврядування” право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення гарантується Державою. Держава бере участь у формуванні доходів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування.
Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Статтею 142 Конституції України та статтями 16, 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Згідно з п. 19 ч. 1 ст. 64 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду бюджету міських територіальних громад належить податок на майно, до складу якого за приписами ст. ст. 10, 14.1.147 Податкового кодексу України входить плата за землю, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Поповнення як державного бюджету, так і бюджетів громад є першочерговим завданням державних органів, у т.ч. прокурорів. Фінансування Сил Оборони, функціонування державного апарату та забезпечення виконання соціальних гарантій громадян з боку Держави під час збройної агресії держави-терориста російської федерації є основою виживання нашої Країни.
Згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землі є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно з ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Як вказувалося вище, судом встановлено, що після припинення Договору оренди землі від 25.12.2014 р. № 201407000100712 та неповернення земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032, ФОП Буртовий О.В. не сплачував орендну плату за землю.
Разом з цим, неповернення земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 позбавляє Запорізьку міську раду можливості передати вказану земельну ділянку на більш вигідних умовах в оренду іншим особам, що дозволить збільшити надходження до бюджету коштів у виді орендної плати та сприятиме поновлення економічних інтересів територіальної громади, пов`язаних з ефективним використанням комунального майна.
Таким чином, Суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом про наявність підстав, передбачених ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, для звернення Прокурора до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України “Про прокуратуру”, право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Наведене спростовує доводи Скаржника про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші 
Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Згідно ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. 
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про оренду землі”, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Договір оренди землі № 201407000100712 від 25.12.2014 р. між Запорізькою міською радою та Фізичною особою-підприємцем Буртовим Олександром Володимировичем, відповідно до п. 11 Договору, було укладено до 05.11.2024 р. 
Відповідно до п. 11.1 Договору після закінчення строку дії договору орендар який належно виконував свої обов`язки відповідно до умов цього договору, та законодавства України, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору оренди землі, у цьому разі орендар зобов`язаний письмово повідомити орендодавця не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії договору оренди землі про намір продовжити його дію. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. 
Вказані положення Договору оренди землі від 25.12.2014 р. № 201407000100712 узгоджуються з положеннями ст. 33 Закону України “Про оренду землі” (в редакції, чинній на дату укладення договору). 
Згідно ст. 33 Закону України “Про оренду землі” (в редакції, чинній на дату укладення договору), по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). 
Реалізація переважного права на поновлення Договору оренди землі, передбачена частиною 1 ст. 33 Закону України “Про оренду землі”, можлива лише за умови дотримання встановлених законом процедури та наявності волевиявлення сторін. 
Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач не звертався до Позивача з заявою щодо поновлення Договору оренди земельної ділянки, відповідно додаткової угоди щодо поновлення строку Договору матеріали справи не містять.
Таким чином, судом встановлено, що після закінчення строку дії Договору, Відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою без законних на те підстав, оскільки додаткової угоди щодо поновлення Договору оренди між сторонами Договору не укладалося, рішення Запорізькою міською радою про поновлення Договору не приймалося. 
Відповідно до абз. 1 п. 24 Договору, після припинення дії договору Орендар повертає Орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. П. 34.11 Договору, Орендар зобов`язаний після закінчення строку договору, договір поновити або повернути земельну ділянку Орендодавцю за його вимогою в належному стані в порядку встановленому Договором.
За змістом ч. 1 ст. 31 Закону України “Про оренду землі”, в разі закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, він припиняється. З огляду на викладене, Договір оренди землі від 25.12.2014 № 201407000100712 є припиненим з 06.11.2024 р. 
За приписами ч. 1 ст. 34 Закону України “Про оренду землі”, у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.
По закінченню строку дії договору оренди землі земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 не поверталась до земель Запорізької міської ради, акти приймання передачі не складалися.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
Суд першої інстанції слушно зауважив, що згідно ч. 1 ст. 785 ЦК України, ч. 1 ст. 34 Закону України “Про оренду землі”, абз. 1 п. 24 Договору після припинення договору оренди землі ФОП Буртовий О.В. був зобов`язаний повернути Запорізькій міській раді земельну ділянку комунальної власності з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032, проте не виконав цього обов`язку. Неповернення Відповідачем Запорізькій міській раді після припинення Договору оренди землі від 25.12.2014 р. № 201407000100712 земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 позбавляє Запорізьку міську раду можливості передати вказану земельну ділянку на більш вигідних умовах в оренду іншим особам, що дозволить збільшити надходження до бюджету коштів у виді орендної плати та сприятиме поновлення економічних інтересів територіальної громади, пов`язаних з ефективним використанням комунального майна. Враховуючи викладене, Договір оренди є таким, що припинив свою дію, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, підстави для користування Відповідачем земельною ділянкою відсутні.
Щодо доводів Скаржника, що Буртовий О.В. є неналежним Відповідачем, оскільки на земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 розташовано об`єкт нерухомості, власником якого є Буртовий Дмитро Олександрович (ІПН НОМЕР_1 ), колегія суддів зазначає наступне.
Вказані доводи не зазначилися Відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, а отже не були предметом дослідження. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, місцевий господарський суд належним чином повідомляв Відповідача про розгляд справи, але останній не скористався своїм правом участі у судових засіданнях та надання відзиві на позов.
Разом з тим, як було встановлекно судом першої інстанції - Відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом економічної діяльності якого є 52.21 “Допоміжне обслуговування наземного транспорту”. Також зареєстрованими видами економічної діяльності ФОП Буртового О.В. є: 46.69 “Оптова торгівля іншими машинами й устаткуванням”, 68.20 “Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна”, 49.32 “Надання послуг таксі”.
Крім цього, земельна ділянка з кадастровим № 2310100000:07:032:0032, площею 0,1736 га, розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 60, відноситься до земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення, вид цільового призначення земельної ділянки: 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства.
Згідно рішення Запорізької міської ради від 05.11.2014 р. № 56/9 технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:07:032:0015 в натурі (на місцевості) розроблялась за заявою Фізичної особи-підприємця Буртового О.В. та вказана земельна ділянка була передана в оренду строком на 10 років, Буртовому О.В. саме як фізичній особі-підприємцю для розташування платної цілодобової автостоянки на підставі договору оренди землі від 25.12.2014 №201407000100712, укладеного між Запорізькою міською радою та Буртовим О.В. як фізичною особою-підприємцем.
Вказані обставини свідчать про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 видавалась та використовувалась ФОП Буртовим О.В. для безпосереднього здійснення господарської діяльності, а не для будівництва та обслуговування розташованих на ній об`єктів нерухомості. 
Крім того, після укладення договору дарування, доданого до апеляційної скарги Скаржником, саме Відповідачем із Запорізькою міською радою укладено додаткову угоду № 201707000400076 про внесення змін до договору оренди землі від 25.12.2014 р. № 201407000100712 в частині нормативної грошової оцінки земельної ділянки та розміру орендної плати, яку підписано 19.01.2017 р.
Також відповідно до долученої Прокурором інформації ГУ ДПС у Запорізькій області від 05.06.2025 р. № 5547/5/08-01-24-05-11 нарахування орендної плати
проводиться ФОП Буртовим О.В. самостійно шляхом щорічного подання декларацій з орендної плати. Зокрема, у матеріалах справи наявні дві декларації з орендної плати за 2024 та 2025 роки, що подавались відповідачем, у яких вказано три земельні ділянки, у тому числі спірна, із невірними датами закінчення терміну дії договору оренди, а саме до 31.01.2035 р. При цьому як убачається з інформації податкового органу та декларацій будь-яких нарахувань орендної плати ФОП Буртовий О.В. не здійснював, а відповідно і не сплачував орендну плату за землю.
Відповідно до наданого Скаржником договору дарування від 11.11.2016 р. № 3292, гр. ОСОБА_1 передав Буртовому Дмитру Олександровичу у власність нежитлову будівлю літ. А-2, що розташована за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Чарівна, будинок 60 (шістдесят) на земельній ділянці площею 0,4012 га, кадастровий номер земельної ділянки 2310100000:07:032:0015, та на земельній ділянці площею 0,1736 га, кадастровий номер земельної ділянки 2310100000:07:032:0032.
Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів розташування нежитлової будівлі літ. А-2 площею 14,5 кв.м. одразу на двох земельних ділянках, а саме з кадастровим номером 2310100000:07:032:0015 та з кадастровий номер земельної ділянки 2310100000:07:032:0032.
Відповідно до наявних матеріалів справи, нежитлова будівля літ. А-2 площею 14,5 кв.м розміщена на земельній ділянці з кадастровим № 2310100000:07:032:0015.
Відповідно до умов Договору оренди землі № 201407000100712 від 25.12.2014 р., Запорізька міська рада передала ФОП Буртовому О.В. в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032, площею 0,1736 га, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 60, для розташування платної цілодобової автостоянки.
Відповідно до п. п. 4 та 5 цього Договору оренди землі земельна ділянка передавалась в оренду вільною від забудови та об`єктів нерухомого майна.
Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.12.2025 р. № 457075419, на об`єкт нерухомого майна: нежитлова будівля (контрольно-пропускний пункт) літ. А-2 площею 14.5 кв.м за реєстраційним номером об`єкта: 3244734323060, 27.11.2025 було проведено державну реєстрацію речового права власності за Буртовим Дмитром Олександровичем, тобто вже після звернення прокурора з позовом до суду у цій справі. 
Відомості про наявність об`єктів нерухомого майна на вказаній земельній ділянці з`ясувалися лише після винесення оскаржуваного рішення від 18.11.2025 р.
При цьому, як зазначає Прокурор, що не спростовано Скаржником - 21.04.2026 р. державну реєстрацію права власності Буртового Д.О. на об`єкт нерухомості, нібито розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032, анульовано на підставі висновку Комісії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Міністерства юстиції України від 05.03.2026 р., затвердженого наказом заступника Міністра юстиції України від 20.04.2026 р. № 1038/5 ( інформаційна довідка від 23.04.2026 р. № 474056277). Комісією встановлено, що державним реєстратором Урупою А.Ф. не було належним чином перевірено документи на наявність підстав для державної реєстрації, оскільки ні договір, ні витяг з ЄДЕССБ не містили відомості про всі об`єкти нерухомості, що були зареєстровані. Крім того, Комісією було встановлено, що 06.10.2017 р. у Державному реєстрі прав попередньо вже було закрито розділ на будівлю у зв`язку із знищенням об`єкта. Отже, рішення державного реєстратора від 01.12.2025 р. № 82126056 про реєстрацію права власності за Буртовим Д.О. прийняте Урупою А.Ф. з порушенням вимог статей 3, 10, 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Отже Прокурором вірно у вказаному спорі визначено Відповідача - ФОП Буртового О. В., яким утримується спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:07:032:0032 та за пунктом 34.11 Договору, на підставі наведених вище за текстом норм матеріального права не повернута її власнику.
Доводи Скаржника про можливість застосування до спірних правовідносин положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 р. № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" є необґрунтованими, оскільки вона не поширюється на спірні правовідносини щодо оренди земель державної чи комунальної власності ( п. 5.52. постанови Верховного суду від 13.01.2026 р. у справі 3 914/3222/24 ).
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Буртового Олександра Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 18.11.2025 р. у справі № 908/2810/25 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України. 

Повний текст постанови складено 01.05.2026 р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін

Суддя  О.В. Чус