ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2026 року	справа № 380/8707/25	

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Карп`як Оксана Орестівна, розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕШЛТЕХ» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «СПЕШЛТЕХ» (адреса: вул. Данилишина, 6, 206, м. Львів, 79007; код ЄДРПОУ -45459088) (далі - позивач) звернулася в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (адреса: вул. Стрийська, 35, м.Львів, 79026; код ЄДРПОУ - 43968090) (далі - відповідач) в якому просить суд:
визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управлінням ДПС у Львівській області від 14.01.2025 № 991/13-01-07-09.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято контролюючим органом за результатами фактичної перевірки в належному позивачу магазині, яка проведена з порушенням вимог податкового законодавства, оскільки в наказі контролюючого органу про проведення перевірки відсутня підстава проведення перевірки, відсутні реквізити суб`єкта, який перевіряється та період діяльності, який буде перевірятися, а також відсутні підстави для проведення повторної аналогічної фактичної перевірки тієї ж господарської одиниці позивача з ідентичних підстав. Вказує, що податковий орган не отримував та не володів жодною інформацією про порушення ТОВ «СПЕШЛТЕХ» податкового законодавства. Жодних документів, які б підтверджували наявність інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків (ТОВ «СПЕШЛТЕХ») законодавства, а отже про підставу проведення перевірки контролюючим органом не надано ТОВ «СПЕШЛТЕХ» ні безпосередньо перед проведенням перевірки, ні під час її проведення. Отже, на думку позивача, були відсутні правові підстави для проведення фактичної перевірки, що має наслідком незаконність наказу про проведення такої перевірки через допущення істотних недоліків при його оформленні, відтак оскаржене податкове повідомлення-рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а тому просить позов задоволити повністю.
Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти заявленого позову заперечував та зазначив, що фактичною підставою для проведення перевірки була інформація про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, що викладена в листі ДПС України №19312/7/99-07-04-02-07 від 03.07.2024 та доповідній записці № 4264/17-00-07-05-10 від 22.11.2024. За результатами перевірки складено Акт (довідки) фактичної перевірки від 28.11.2024 №18821/Ж5/17-00-07-05-17/45459088. Перевіркою встановлено порушення: При проведенні перевірки встановлено порушення вимог п.12 ст.3 Закону України від 06.07.1995 року №265/95-ВР “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 265/95-ВР ) та п.85.2 ст. 85 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ (зі змінами): При проведенні перевірки встановлено порушення вимог п.12 ст.3 Закону України від 06.07.1995 року №265/95-ВР “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 265/95-ВР ) та п.85.2 ст. 85 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ (зі змінами): залишки товарних запасів, які не обліковані у встановленому порядку на загальну суму 533236,88 гривень. Крім того, Позивачем не надано посадовим особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать та пов`язані з предметом перевірки про що складено відповідний акт, чим порушено п. 85.2 статті 85 ПК України. 
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, яка мотивована тим, що долучені відповідачем до відзиву доповідна записка та лист ДПС також не містять жодної вказівки на наявність можливих порушень ТОВ «СПЕШЛТЕХ» в магазині «Ябко» за адресою: м. Рівне, вул. О. Борисенка, 1. З листа ДПС України №19312/7/99-07-04-02-07 від 03.07.2024 вбачається, що по перше він датований 03.07.2024, а по-друге в ньому зазначено наступне: «активізувати заходи податкового контролю щодо господарських об`єктів, де здійснюється реалізація техніки «APPLE» шляхом проведення фактичних перевірок з урахуванням вимог статті 80 Податкового кодексу України, які розпочати не пізніше 08.07.2024.» Отже, лист ДПС, на який посилається відповідач у своєму відзиві стосується перевірок, які мали бути проведені до 08.07.2024 та на момент проведення фактичної перевірки (22.11.2024-28.11.2024), за якою винесене оскаржуване ППР, був виконаний та реалізований, а фактична перевірка на його підставі – проведена. Більше того, посилання відповідача на лист ДПС України №19312/7/99-07-04-02-07 від 03.07.2024, як на джерело інформації від контролюючого органу, що слугувала підставою для проведення фактичної перевірки, є недоречним, оскільки в самому листі відсутні будь-які посилання на конкретні порушення ТОВ «СПЕШЛТЕХ» законодавства, контроль за якими покладено на податкові органи. Більше того, вважають, що ця інформація може бути використана лише у тому випадку якщо у ній наявне посилання на конкретні порушення платником податків законодавства, контроль за якими покладено на податкові органи. Проте, з аналізу зазначеної вище інформації (листа) не вбачається конкретного порушення платником податків законодавства, контроль за якими покладено на податкові органи. А тому, посилання на даний лист ДПС України не може слугувати законною підставою до проведення фактичної перевірки позивача. Разом з цим, законодавством не визначено конкретного переліку первинних документів, складенням яких мають опосередковуватись господарські операції. Накладна на переміщення – це первинний документ, який фіксує переміщення матеріальних цінностей між підрозділами підприємства, а основними її функціями є: фiксацiя перемiщення матеріалів, контроль за залишками матеріалів на складах та забезпечення достовiрностi бухгалтерського облiку матерiалiв. Більше того, надані позивачем накладні на переміщення містять усі обов`язкові реквізити первинних документів, визначені ст. 9 Закону №996-ХIV. Отже, документи на внутрішнє переміщення, а саме накладні на переміщення №21/10 від 21.11.2024, №21/10-1 від 21.11.2024, №21/8 від 14.11.2024, №21/6 від 07.11.2024 та №21/4 від 31.10.2024 є документами, які належним чином підтверджують облік та походження товару і визначені в ст. 3 Закону №265/95-ВР. А товар, який зазначений контролюючим органом у акті зняття залишків мітиться у зазначених вище накладних на переміщення.
Представник позивача надав до суду клопотання про долучення доказів.
Представник позивача надав до суду додаткові пояснення, які мотивовані тим, що товар, який зазначений контролюючим органом у акті зняття залишків міститься у накладних на переміщення №21/10 від 21.11.2024, №21/10-1 від 21.11.2024, №21/8 від 14.11.2024, №21/6 від 07.11.2024 та №21/4 від 31.10.2024, які були долучені позивачем до відповіді на відзив. Оскільки відповідач надіслав акт перевірки без акту зняття залишків, а позивачу не було відомо про який товар йде мова в акті зняття залишків, на який контролюючий орган покликався у акті перевірки, тому при поданні заперечення на акт перевірки та оскарження податкового повідомлення-рішення в адміністративному порядку позивач надав лише накладні на переміщення №21/10 від 21.11.2024 та №21/11 від 23.11.2024. Позивач на виконання вимоги надав усі документи. Факт надання вказаних документів відображений контролюючим органом в акті фактичної перевірки. Податковий орган не зафіксував належним чином факт ненадання позивачем первинних документів, які підтверджують облік та походження товарів, як це передбачено п.85.6 ст.85 ПК України. За результатами проведеної перевірки контролюючим органом було складено акт про ненадання документів, а саме банківської виписки по еквайрінгу в розрізі трансакцій по даті та часу.
Представник позивача надав до суду додаткові пояснення, які мотивовані тим, що Верховний Суд у постанові від 06.05.2025 у справі №460/12099/23, зокрема зробив наступний правовий висновок щодо правомірності призначення фактичної перевірки на підставі пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України, зокрема листа ДПС: «Судом касаційної інстанції перевірено та з`ясовано, що апеляційним судом надано оцінку Листу ДПС від 30.11.2022, як підставу призначення перевірки, щодо аналізу проведеної контрольно-перевірочної роботи, при цьому зазначено інформацію про додаток щодо суб`єкта господарювання ТзОВ фірма «Журавлина», проте, такий Лист додатків не містить, у свою чергу, наявний додаток до Листа ДПС від 13.10.2022. Разом з тим, касаційний суд звертає увагу, що як підтверджується матеріалами справи у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі на підставу для призначення перевірки податковий орган посилається на Лист ДПС від 30.11.2022 щодо аналізу проведеної контрольно-перевірочної роботи, як з`ясовано, останній не містить інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення ТОВ фірма «Журавлина» законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи. Таким чином, суд касаційної інстанції не може не погодитись з доводами касаційної скарги щодо невстановлення судом апеляційної інстанції обставин справи, які мають суттєве значення, зокрема, правомірності призначення фактичної перевірки та наданні належної оцінки доказам у справі, що такі обставини підтверджують. Касаційний суд вважає, що у цій справі під час вирішення питання щодо правомірності призначення перевірки суду апеляційної інстанції необхідно надати належну оцінку існуванню відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.» Лист ДПС України №19312/7/99-07-04-02 07 від 03.07.2024, на який покликається відповідач як на підставу проведення фактичної перевірки не містить інформації від визначеного кола суб`єктів щодо можливого допущення позивачем порушень податкового законодавства, наявність якої є обов`язковою передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки на підставі пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України. Жодних інших доказів, які б свідчили про наявність інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення позивачем податкового законодавства відповідачем не надано.
Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, ухвалою судді від 05.05.2025 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін, за наявними у справі доказами.
Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.
Головним управлінням ДПС у Рівненській області на підставі наказу №2893-п від 22.11.2024 проведено фактичну перевірку магазину «Ябко», за адресою: м. Рівне, вул. Олександра Борисенка, 1, ТРЦ «Злата Плаза» щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обліку готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі порядку ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками. 
Фактичною підставою для проведення перевірки була інформація про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, що викладена в листі ДПС України № 19312/7/99-07-04-02-07 від 03.07.2024 та доповідній записці № 4264/17-00-07-05-10 від 22.11.2024.
За результатами перевірки складено Акт (довідки) фактичної перевірки від 28.11.2024 №18821/Ж5/17-00-07-05-17/45459088. 
Перевіркою встановлено порушення вимог п. 12 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” зі змінами та доповненнями та п.85.2 ст. 85 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ (зі змінами): залишки товарних запасів, які не обліковані у встановленому порядку на загальну суму 533236,88 гривень. 
Позивачем не надано посадовим особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать та пов`язані з предметом перевірки про що складено відповідний акт, чим порушено п. 85.2 статті 85 ПК України.
На підставі акту перевірки ГУ ДПС у Львівській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.01.2025 №991/13-01-07-09, яким до позивача застосовано фінансові санкції на загальну суму 533236,88 грн та податкове повідомлення-рішення від 14.01.2025 №992/13-01-07-09 на суму 2040 грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI (далі також ПК України).
Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, визначаються Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР від 06.07.1995 (надалі також Закон №265/95-ВР).
Як передбачено частиною першою статті 15 Закону №265/95-ВР контроль за додержанням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, інших емітованих платіжних інструментів та інших вимог цього Закону здійснюють контролюючі органи шляхом проведення фактичних та документальних перевірок відповідно до Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту 61.1 статті 61 ПК України, податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Порядок проведення фактичних перевірок, в тому числі й підстав їх призначення, регламентовано статтею 80 ПК України.
Так, згідно із положеннями пункту 80.1. статті 80 ПК України, фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи). Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом та за наявності хоча б однієї з підстав, визначених підпунктами 80.2.1 - 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Судом встановлено, що підставою для проведення фактичної перевірки вказано дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі порядку ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, ведення касових операцій, наявності свідоцтв, ліцензій, у тому числі на виробництво, обіг та зберігання підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та відповідно до п.п. 80.2.2 п. 80.2, керуючись ст. 20, п.п. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75, п. 80.8 ст. 80, п. 82.3 ст. 82 ПК України.
За приписами пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (п.п. 80.2.2).
Суд звертає увагу на правове формулювання пункту 80.2 статті 80 ПК України, контекст якої передбачає (встановлює) можливість проведення перевірки, як за наявності виключно (хоча б) однієї підстави, указаної в цій нормі, так і за наявності одночасно декількох таких підстав у їх сукупності, що є мірою достатності для виникнення у контролюючого органу права на призначення перевірки.
Водночас запроваджене законодавцем правове регулювання у цій нормі зумовлює і певні особливості її застосування контролюючим органом, оскільки абзацом третім пункту 81.1 статті 81 ПК України закріплені обов`язкові вимоги до змісту наказу про призначення перевірки, зокрема, необхідність відображення у ньому підстави для її проведення, визначеної цим Кодексом.
Так, у відповідності до абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України, для проведення перевірки надаються копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.
Застосовуючи положення пункту 81.1 статті 81 ПК України, Верховний Суд, у постанові від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23 зазначив, що аналіз абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України не дає підстав для висновку, що в наказі про проведення перевірки в обов`язковому порядку має бути зазначено конкретну норму податкового або іншого законодавства, контроль за якими покладено на контролюючи органи, яка порушується платником. Реалізуючи мету, з якою ця справа розглядається у складі Судової палати, Верховний Суд формулює такий правовий висновок, який має забезпечити єдині підходи до оцінки правомірності наказів про призначення фактичних перевірок. У спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою. У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Покликання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Такий наказ не можна вважати протиправним. Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, який містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним.
В силу положень частини п`ятої статті242 Кодексу адміністративного судочинства України від 6 липня 2005 року № 2747-IV, з наступними змінами та доповненнями (далі КАС України), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В матеріалах справи міститься лист Державної податкової служби України №19312/7/99-07-04-02-07 від 03.07.2024 та доповідна № 4264/17-00-07-05-10 від 22.11.2024 щодо дотримання норм порядку проведення розрахункових операцій, в яких на підставі аналізу інформації, зроблено висновок про необхідність проведення детального аналізу діяльності господарських об`єктiв, де здiйснюсться реалiзацiя технiки (APPLE) шляхом проведення фактичних перевірок, зокрема, і магазину «Ябко» за адресою: м. Рівне, вул. Олександра Борисенка, 1, ТРЦ «Злата Плаза».
Так, за змістом листа ДПС України від 03.07.2024 № 19312/7/99-00-07-04-02-07, з метою контролю вимог законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій та з огляду на інформацію, яку опублікував ОСОБА_1 на офіційному YouTube каналі «Плинський media» стосовно здійснення незаконної реалізації дороговартісної техніки «APPLE», яка потрапила на територію України без належного митного оформлення та сплати усіх необхідних податків та платежів, доручено територіальним підрозділам податкового аудиту посилити контроль та організувати на постійній основі збір податкової інформації щодо торгівельних об`єктів, де здійснюється продаж зазначеної продукції. Крім цього, доручено активізувати заходи податкового контролю щодо господарських об`єктів, де здійснюється реалізація техніки «APPLE» шляхом проведення фактичних перевірок з урахуванням вимог статті 80 ПК України.
Отже вказаний лист та доповідна записка в розумінні підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України є інформацією, яка дає підстави для призначення та проведення фактичних перевірок.
Враховуючи наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду у постанові від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23, суд вважає, що наявність посилання у згаданому наказі на проведення перевірки на п.п.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України, як на підставу проведення такої, фактичним підтвердженням чого є лист Державної податкової служби України від 03.07.2024 № 19312/7/99-00-07-04-02-07 та доповідна записка, не може вказувати на протиправність такого наказу, а тому доводи позивача щодо порушення процедури перевірки в цій частині не заслуговують на увагу.
У аспекті наведеного суд також звертає увагу на те, що наказ ГУ ДПС у Рівненській області № 2893-п від 22.11.2024 «Про проведення фактичної перевірки магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: м. Рівне, вул. Олександра Борисенка, 1, ТРЦ «Злата Плаза»» містить відомості, зокрема, про:
- мету перевірки - дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі порядку ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, ведення касових операцій, наявності свідоцтв, ліцензій, у тому числі на виробництво, обіг та зберігання підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами);
- вид перевірки - фактична перевірка;
- підстави для проведення перевірки - підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України;
- об`єкт, перевірка якого проводитиметься, магазин «Ябко» за адресою: м. Рівне, вул. Олександра Борисенка, 1, ТРЦ «Злата Плаза».
Тож з урахуванням встановлених обставин справи суд вважає, що в контролюючого органу були наявні достатні правові підстави для проведення фактичної перевірки позивача. Зміст наявного у цій справі наказу про проведення фактичної перевірки відповідає усім передбаченим податковим законодавством вимогам.
Суд також враховує, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду викладеному в постанові від 08.09.2021 у справі №816/228/17 порушення, допущені під час призначення та проведення перевірки, можуть бути підставою для скасування рішення контролюючого органу у випадку, якщо такі порушення вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення. Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Таким чином, обставинами які підлягають доказуванню у таких категоріях справ є причинно-наслідковий зв`язок між процедурними порушеннями допущеними (на переконання платників податків) під час перевірки та правильністю висновків сформованими за результатом такої перевірки. Водночас відповідно до змісту позовної заяви позивач не наводить відомостей, які б свідчили про причинно-наслідковий зв`язок між порядком i підставами проведеної перевірки та встановленими порушеннями. За таких обставин доводи позивача про допущені податковим органом порушення, як от відсутні реквізити суб`єкта, який перевіряється та період діяльності, який буде перевірятися, а також відсутні підстави для проведення повторної аналогічної фактичної перевірки тієї ж господарської одиниці позивача з ідентичних підстав суд оцінює критично та не бере до уваги.
Щодо суті зафіксованих актом перевірки порушень, які стали підставою для застосування до позивача фінансових санкцій суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону №-265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Таким чином, пункт 12 статті 3 Закону № 265/95-ВР зобов`язує суб`єктів господарювання (як юридичних осіб, так і фізичних осіб-підприємців (за виключенням перелічених в другому абзаці цієї норми осіб, до яких позивач не відноситься)) вести облік товарних запасів і у разі проведення перевірки надати документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження тих товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті). При цьому до 01 січня 2022 року суб`єкт господарювання зобов`язаний був надати такі документи під час проведення перевірки, а після цієї дати такий обов`язок має бути виконаним саме на початок її проведення.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 27.08.2024 у справі № 300/2879/22.
Згідно зі статтею 20 Закону № 265/95-ВР до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).
За змістом наведеної норми суб`єкт господарювання несе відповідальність за (окремо або в сукупності): 1) здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку; 2) ненадання під час перевірки документів, які підтверджують саме облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Таким чином, ненадання на початок проведення перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться в місці продажу (господарському об`єкті), є самостійною підставою для застосування штрафної санкції на підставі статті 20 Закону № 265/95-ВР.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.01.2024 у справі № 420/12275/22 та від 27.08.2024 у справі № 300/2879/22.
З цих підстав доводи позивача про те, що сама по собі відсутність на момент перевірки оригіналів первинних документів за місцем реалізації чи зберігання товарів, за умови, що ці товари належним чином обліковані відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не є підставою для застосування до юридичної особи фінансової санкції, передбаченої ст.20 Закону №265/95-ВР не відповідають обставинам справи та діючому законодавству, а позиція в постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 810/3247/16, від 07.08.2018 у справі № 825/10/17, від 30.04.2020 у справі №803/954/14 та від 05.04.2023 у справі №420/7844/20 не є застосовною до спірних правовідносин з огляду на внесення змін до закону в цій частині.
Отже, після початку перевірки, яка в даному випадку була фактичною, саме на позивача було покладено обов`язок надати у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки, а у податкового органу їх прийняти та оцінити.
Відповідно до Акту (довідки) фактичної перевірки від 28.11.2024 №18821/Ж5/17-00-07-05-17/45459088, на початок перевірки 22.11.2024 у продажу знаходяться товари, які вказані в акті зняття залишків товарів на загальну суму 369548,00 грн, без документів, що підтверджують їх облік та походження та факт реалізації технічно складних побутових товарів без документів, які підтверджують їх облік та походження на загальну суму 163688,88 грн протягом проведення фактичної перевірки згідно даних СОД РРО.
Інших документів в підтвердження обліку та походження товару, що знаходився в місці реалізації, до перевірки товариством не надано.
Пунктом 85.2. статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Відповідно до пункту 85.4 статті 85 ПК України, при проведенні перевірок посадові особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Однак до перевірки не надано у повному обсязі документів, що належать та пов`язані з предметом перевірки, зокрема, не надано документів в підтвердження обліку та походження товару, що знаходився в місці реалізації.
При цьому, суд зауважує, що у позивача було достатньо часу для надання відповідних документів. Проте, жодні відомості про перешкоди у наданні такого документу посадовим особам контролюючого органу під час перевірки, матеріали справи не містять.
Ведення бухгалтерського обліку, який є підставою для податкового обліку, регламентується Законом від 16.07.1999 № 996 «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (зі змінами та доповненнями).
Статтею 9 Закону № 996, встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Враховуючи норми статті 9 Закону № 996, будь-який документ щодо ідентифікованого товару має силу первинного документу лише в разі фактичного здійснення господарської операції, що в свою чергу має підтверджуватися, в тому числі, реальним джерелом походження (виробництва) певного товару в обсязі, зазначеному у первинному документі та податковій накладній.
Статтею 4 Закону №996 визначено, що одним з основних принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання суттєвості над формою операції враховуються у відповідності з їх суттєвості, а не тільки виходячи із юридичної форми.
Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з пунктом 2 статті 3 Закону № 996 - фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Завданням обліку товару є забезпечення достовірності даних з надходження та відпуску товару. Не облікований товар, або його нестача розраховуються як різниця між залишками запасів (товарно-матеріальних цінностей), визначених на підставі документів бухгалтерського обліку, та фактичними залишками запасів (товарно-матеріальних цінностей), виявленими під час перевірки. Крім того, вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.
Таким чином, суб`єкт господарювання зобов`язаний вести облік товарних запасів за місцем їх реалізації та здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.
Суд зауважує, що накладні на переміщення №21/10 від 21.11.2024, №21/10-1 від 21.11.2024, №21/8 від 14.11.2024, №21/6 від 07.11.2024 та №21/4 від 31.10.2024 не підтверджують облік та походження товару, оскільки дані накладні створені особисто ТзОВ «СПЕШЛТЕХ» для переміщення товару з основного складу до торгової точки. При цьому, накладна на переміщення не є документом який дозволяє ідентифікувати постачальника та отримувача товару, а лише вказує на переміщення товару ТзОВ «СПЕШЛТЕХ» з одного складу на інший, що належать ТзОВ «СПЕШЛТЕХ».
З цих підстав і необгрунтованими є доводи позивача щодо неможливості подання таких документів на початок проведення перевірки з огляду на відсутність в позивача опису зняття залишків, оскільки обов`язок позивача подавати первинні документи на підтвердження походження та обліку товару передбачено не лише на товар, який виявлено контролюючим органом при перевірці, а на весь наявний товар, який знаходиться в місці продажу і реалізовується суб`єктом господарювання.
Слід зазначити, що 01 серпня 2020 року набрав чинності Закон України від 20 вересня 2019 року № 128-ІХ «Про внесення змін до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та інших законів України щодо детінізації розрахунків у сфері торгівлі та послуг», яким стаття 20 Закону № 265/95-ВР викладена у новій редакції, де відповідальність суб`єктів господарювання передбачена не тільки за реалізацію необлікованих товарів, а і за ненадання документів, які підтверджують облік товарів.
Тобто, ненадання під час проведення перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу, визначено самостійною підставою для застосування штрафної санкції.
При цьому зазначеним Законом було уведено обов`язок суб`єктів господарювання надавати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи, що підтверджують облік та походження товарних запасів.
Такі висновки щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 280/6422/22.
Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази, якими підтверджується наявність первинних документів в місці продажу товару на початок проведення перевірки.
Отже, з огляду на вимоги наведених приписів Закону №265/95-ВР, не надання на початок проведення перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу, є самостійною підставою для застосування штрафної санкції на підставі статті 20 Закону №265/95-ВР.
Документи не надано як до акту перевірки, так і не надано до заперечень на акт перевірки. В спірному випадку позивач такі докази не подав і суду, а судом не встановлено.
За таких обставин суд приходить до висновку, що як на початок проведення перевірки, так і під час проведення перевірки, в тому числі на вимогу контролюючого органу, позивачем не було подано всіх первинних документів в підтвердження факту походження та обліку товарів, які зазначені в описі зняття залишків і які знаходилися на реалізації в позивача згідно даних СОД РРО, що відповідно до диспозиції норми статті 20 Закону №265/95-ВР є підставою для застосування фінансової санкції.
Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частини 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, підсумовуючи наведене вище, суд доходить висновку, що здійснені за наслідками проведеної контролюючим органом фактичної перевірки висновки про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю СПЕШЛТЕХ вимог пункту 12 статті 3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та пункту 85.2 статті 85 ПК України є обґрунтованими, а оскаржуване рішення про застосування фінансових санкцій від 14.01.2025 №991/13-01-07-09 відповідає критеріям визначеним в частині 2 статті 2 КАС України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність прийнятого рішення, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 139, 241-246, 255, 262 КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити повністю.
Судові витрати стягненню не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду..
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя	Карп`як Оксана Орестівна