ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/7411/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення від 17 березня 2025 року №616 про відмову у перетинанні державного кордону України.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 17 березня 2025 року при спробі виїзду з України спірним рішенням йому відмовлено у перетинанні державного кордону з підстав ненадання на паспортний контроль документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтверджують мету поїздки.
Із вказаним рішенням позивач не погоджується та вважає, що для паспортного контролю надав достатні документи, зокрема, військово-обліковий документ з відміткою про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” (надана з підстав перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років), а також нотаріально посвідчену заяву про відсутність заборгованості зі сплати аліментів на утримання двох дітей від їх матері (аліменти сплачуються добровільно на підставі нотаріально посвідченого договору від 08 липня 2024 року щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей). У судовому порядку аліменти з нього не стягуються, тому в органах виконавчої служби відсутня інформація щодо наявності чи відсутності у нього заборгованості зі сплати аліментів.
Позивач зауважив, що достатність підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації була перевірена при прийнятті рішення територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.
На рішення про відмову у перетинанні державного кордону від 17 березня 2025 року №616 була подана скарга до ІНФОРМАЦІЯ_1 , на яку 16 квітня 2025 року представник позивача отримав відповідь про правомірність оспорюваного рішення, оскільки ОСОБА_1 не зміг надати докази утримання дитини (дітей); при цьому який конкретно документ необхідно було надати, але не ним не було надано, не вказано.
З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду відмовлено та позов залишено без розгляду.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2026 ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року у справі №140/7411/25 скасовано з тих підстав, що строк звернення до суду не є пропущеним, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року справу прийнято до провадження, її розгляд продовжено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.25-26). В обґрунтування цієї позиції вказав, що особа, яка з`явилася до відповідного пункту пропуску, повинна надати документи для підтвердження права перетину державного кордону України в умовах воєнного стану. Під час здійснення прикордонного контролю 17 березня 2025 року позивач пред`явив військово-обліковий документ №060820241388257800015 від 06 серпня 2024 року із відміткою про оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” до 09 травня 2025 року, а також оригінал свідоцтва про народження дітей ОСОБА_2 , нотаріально посвідчені копії свідоцтв про народження ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (троє дітей віком до 18 років). З документів встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживають із їх матір`ю окремо від ОСОБА_1 (їх батька).
Відповідач пояснив, що відповідно до пункту 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року №724; далі - Правила №57), чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, мають право на перетин державного кордону на виїзд з України. Щоб підтвердити це право, позивачу необхідно було надати докази утримання трьох і більше неповнолітніх дітей (як-от рішення суду про призначення аліментів на утримання дитини, довідку з виконавчої служби про розмір аліментів та відсутність заборгованості з їх сплати). Позивач не надав документи, які б підтверджували факт відсутності заборгованості зі сплати аліментів, а надані при перетинанні державного кордону документи не давали підстав уповноваженим особам прикордонної служби прийняти рішення про надання йому дозволу на перетин державного кордону України в умовах воєнного стану.
У відповіді на відзив представник позивача підтримав доводи позову (а.с.44-45). Вважає, що доказом утримання дитини (дітей), які не проживають однією сім`єю з батьком, може бути не виключно рішення суду про призначення аліментів на утримання дитини та довідка з виконавчої служби про відсутність заборгованості зі сплати аліментів. За приписами статті 189 Сімейного кодексу України батьки можуть вирішити питання щодо виховання та утримання дітей за взаємною згодою шляхом укладення нотаріально посвідченого договору. Позивач при перетинанні кордону на підтвердження факту утримання ним двох неповнолітніх дітей, які з ним не проживають, надав нотаріально посвідчений договір, укладений між батьками дітей, а нотаріальною заявою матері дітей ОСОБА_4 від 10 березня 2025 року підтверджено відсутність заборгованості зі сплати аліментів, що безпідставно не було взято до уваги уповноваженою особою прикордонної служби.
Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.
Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
Позивач ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 (а.с.8).
Згідно із військово-обліковим документом №060820241388257800015 від 06 серпня 2024 року позивачу надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” до 09 травня 2025 року (а.с.9).
Сторонами у справі не заперечується те, що 17 березня 2025 року позивач з метою перетинання державного кордону в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення “Устилуг” надав: паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 (а.с.17); військово-обліковий документ № НОМЕР_3 від 06 серпня 2024 року (а.с.9); роздрукований витяг із застосунку “Резерв+”, сформований 10 березня 2025 року (а.с.9 зворот); оригінал свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (серії НОМЕР_4 від 29 травня 2024 року) (а.с.10); нотаріально посвідчені копії свідоцтв про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (серії НОМЕР_5 від 05 квітня 2011 року) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (серії НОМЕР_6 від 14 червня 2007 року) (а.с.10 зворот-11); оригінал свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.11 зворот); нотаріально посвідчений договір від 08 липня 2024 року, укладений між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та зареєстрований в Реєстрі за №3398 (а.с.12-13); нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_4 від 10 березня 2025 року про відсутність заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей (а.с.11).
Рішенням від 17 березня 2025 року №616, прийнятим начальником четвертої групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_5 ” (тип А) відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_6 ” згідно з частиною першою статті 14 Закону України “Про прикордонний контроль”, ОСОБА_6 відмовлено в перетинанні державного кордону України (а.с.7 зворот). За змістом цього рішення на підставі Закону України “Про правовий режим воєнного стану”, Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, громадянин України ОСОБА_6 тимчасово обмежений у праві виїзду з України у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як він не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету своєї поїздки.
Не погодившись із рішенням від 17 березня 2025 року №616, представник позивача звернулась зі скаргою до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Листом від 16 квітня 2025 року №02.3/3-768/885 повідомлено, що оскільки громадянин ОСОБА_1 не надав підтверджуючі документи щодо утримання дитини (дітей), то уповноваженою службовою особою Держприкордонслужби прийнято правомірне рішення про відмову в перетинанні державного кордону (а.с.14 зворот -15).
Рішення від 17 березня 2025 року №616 є предметом оскарження у цьому спорі.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Частиною другою статті 19 Конституції України імперативно визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України від 05 листопада 2009 року №1710-VI “Про прикордонний контроль” (далі - Закон №1710-VI).
Прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів (частина перша статті 2 Закону №1710-VI).
Згідно з абзацом першим частини першої статті 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України “Про Державну прикордонну службу України”, іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.
За приписами частин першої, третьої, четвертої статті 6 Закону №1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом. Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні. Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону №1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України “Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України”, відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 червня 2023 року №457 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 червня 2023 року за №1019/40075). Так рішенні зазначаються, з-поміж іншого, підстави та строки для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон.
За змістом частини третьої статті 14 Закону №1710-VI особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.
За обставин цієї справи рішенням від 17 березня 2025 року №616 позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України з покликанням в загальному на Закон України “Про правовий режим воєнного стану”, Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”.
Статтею 1 Закону України від 12 травня 2015 року №389-VІІІ “Про правовий режим воєнного стану” (далі – Закон №389-VІІІ) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до частини другої статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Основного Закону.
Пунктом 6 частини першої статті 8 Закону України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” (далі - Закон №3543-XII) передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Пунктом 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” (затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ) в Україні було введено воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Відповідно до пункту 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону №389-VІІІ.
Воєнний стан неодноразово продовжувався та діє до цього часу.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану, що обумовлено і в пункті 3 Указу Президента України №64/2022.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року затверджено Правила №57, які визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону.
Відповідач у спірному рішенні вказав на ненадання позивачем для паспортного контролю документів, які підтверджують підставу для виїзду за кордон або мету своєї поїздки.
Пунктом 2 Правил №57 (в редакції, чинній станом на 17 березня 2025 року) установлено, що перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Натомість пунктами 2-1 – 2-19 Правил №57 визначено коло осіб, які мають право перетинати державний кордон у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, умови та перелік підтвердних документів для перетинання громадянами України державного кордону.
Зокрема, згідно з пунктом 2-6 Правил №57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є військовозобов`язаним.
Відповідно до вимог Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII “Про військовий обов`язок і військову службу” на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.
Законом №3543-XII визначений вичерпний перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації.
За змістом військово-облікового документа №060820241388257800015 від 06 серпня 2024 року (а.с.9); витягу із застосунку “Резерв+”, сформованого 10 березня 2025 року (а.с.9 зворот), ОСОБА_1 не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону №3543-XII.
Пунктом 3 частини першої статті 23 Закону №3543-XII установлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Питання відстрочки від мобілізації не віднесені до повноважень прикордонної служби, а остання лиш перевіряє їх наявність. Суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до положень Закону №3543-XII, є територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Отже, особа, яка не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, має право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану; для реалізації такого права вказана обставина повинна бути підтверджена належними документами.
Відмовляючи у праві виїзду за кордон, уповноважена особа відповідача виходила з того, що позивач не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету своєї поїздки, та дійшла висновку, що ОСОБА_1 тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон.
Однак такий висновок суд вважає необґрунтованим.
Відповідач не заперечує, позивач пред`явив паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , військово-обліковий документ, у якому є запис про чинне рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Також ОСОБА_1 надав оригінал свідоцтва про народження ОСОБА_2 , нотаріально посвідчені копії свідоцтв про народження ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які станом на 17 березня 2025 року є неповнолітніми, а їх батьком є позивач (а.с.1-11). 
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 з 10 травня 2024 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 (а.с.11 зворот). Натомість між ОСОБА_1 та матір`ю указаних дітей – ОСОБА_4 08 липня 2024 року укладено нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в Реєстрі за №3398 (а.с.12-13), підпункт 3.2.1 пункту 3.2 частини 3 якого містить інформацію про те, що за домовленістю батьків даним договором встановлюється обов`язок батька сплачувати на утримання дітей аліменти у розмірі 30000,00 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття. До вказаного договору позивач надав нотаріально посвідчену заява ОСОБА_4 про відсутність заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей від 10 березня 2025 року (а.с.11).
Нормами статті 6 Закону України від 21 січня 1994 року №3857-XII “Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України” (далі – Закон №3857-XII) встановлені підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України.
Так відповідно до пункту 5 частини першої статті 6 Закону №3857-XII право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (частина друга статті 6 Закону №3857-XII). 
Порядок стягнення аліментів регламентується нормами статтею 71 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII “Про виконавче провадження” (далі - Закон №1404-VIII).
Згідно пунктом 1 частини дев`ятої статті 71 Закону №404-VIII за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Положення пункту 19 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII передбачають право виконавця під час здійснення виконавчого провадження звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням.
Спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України від 30 січня 2018 року №256/5/65 затверджено Порядок взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 лютого 2018 року за №133/31585; далі - Порядок), який розроблено з метою узгодження дій органів та осіб, які відповідно до закону здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України (далі - Держприкордонслужба) у разі застосування щодо осіб заходів тимчасового обмеження у праві виїзду з України або заборони в`їзду в Україну з використанням відповідної бази даних Держприкордонслужби.
Пунктом 3 розділу ІV Порядку передбачено, що вмотивована постанова державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України за виконавчими документами про стягнення аліментів направляється до виконання після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 Закону України “Про виконавче провадження” (далі - Закон), для оскарження рішення, дій виконавця, якщо рішення, дії виконавця не було оскаржено. Після реєстрації в Системі постанови державного виконавця та супровідного листа на адресу уповноваженого органу Держприкордонслужби з використанням кваліфікованого електронного підпису зазначена інформація передається за допомогою Системи до бази даних уповноваженого органу Держприкордонслужби для опрацювання. Уповноважений орган Держприкордонслужби не пізніше наступного робочого дня після надходження вмотивованої постанови державного виконавця приймає її до виконання та вносить інформацію до бази даних, про що надсилає повідомлення до відповідного органу державної виконавчої служби протягом трьох робочих днів через Систему.
Отже, з вищезазначених законодавчих норм вбачається, що постанова виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон за наявності в нього заборгованості зі сплати аліментів обов`язково надсилається до органу Держприкордонслужби для виконання та наявна в базі даних такого органу. Тож посадова особа прикордонного загону мала можливість при перевірці права ОСОБА_1 на перетин державного кордону перевірити відомості баз даних на наявність в таких інформації щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, в тому числі як боржника зі сплати аліментів.
Матеріали справи не містять прийнятих щодо позивача відповідним органом рішення про запровадження обмеження, зокрема, з підстав наявності заборгованості зі сплати аліментів.
Статтею 189 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, в якому визначити розмір і строки виплати. Договір укладається в письмовій формі та нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.
З виконавчим написом нотаріуса можна звернутися до виконавчої служби про стягнення заборгованості по аліментних платежах. Виконавчий напис на договорі про сплату аліментів на дитину може стосуватися лише стягнення простроченої заборгованості, тобто тих платежів, щодо яких сплив строк їх оплати.
За обставин цієї справи аліменти на утримання двох дітей сплачуються позивачем на підставі нотаріально посвідченого договору від 08 липня 2024 року щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей. Позивач надав нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_4 від 10 березня 2025 року про відсутність заборгованості зі сплати аліментів (а.с.14), що свідчить про відсутність підстав для звернення з виконавчим написом нотаріуса до виконавчої служби про стягнення заборгованості по аліментах.
Окрім того, як зазначалося вище, Правила №57 не містить переліку документів для надання при перетині державного кордону військовозобов`язаними особами, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, та довідка виконавчої служби про відсутність заборгованості зі сплати аліментів ними не передбачена.
В контексті наведеного аргументи відповідача у відзиві на позов про ненадання на паспортний контроль 17 березня 2025 року документів про відсутність у позивача заборгованості зі сплати аліментів є безпідставними.
Суд зазначає, що відповідно до Закону №1710-VI рішення про відмову у перетинанні державного кордону має прийматися за наявності визначених законом підстав, бути належним чином оформленим та містити чітке зазначення причин відмови. Правомірність такої відмови підлягає оцінці насамперед крізь призму тих конкретних підстав і мотивів, які прямо зазначені у рішенні суб`єкта владних повноважень, а не через можливі міркування, сформульовані згодом у судовому процесі.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень “суб`єктивізує” акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №826/6528/18, від 10 квітня 2020 року у справі №819/330/18, від 10 січня 2020 року у справі №2040/6763/18).
Рішення відповідача від 17 березня 2025 року №616 не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії. 
Спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої можливим є реалізація права виїзду за кордон. Рішення відповідача не містить правової оцінки поданим позивачем документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон, як того вимагає частина перша статті 14 Закону №1710-VI.
Натомість матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 на момент перетину кордону 17 березня 2025 року належав до категорії осіб, визначених в пункті 3 частини першої статті 23 Закону №3543-XII, та мав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації до 09 травня 2025 року, тобто мав право на перетин державного кордону.
З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване у цій справі рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 17 березня 2025 року №616 є протиправним та підлягає скасуванню.
Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ) (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_9 ) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) від 17 березня 2025 року №616 про відмову у перетинанні державного кордону України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя Ж.В. Каленюк