Номер провадження 2/754/3807/26
Справа №754/21004/25
РІШЕННЯ 
Іменем України
17 червня 2026 року м. Київ

Деснянський районний суд міста Києва 
під головуванням судді Бабко В. В.
за участю секретаря судового засідання Денисової К. А.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім"ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

УСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що спірна квартира на підставі ордеру № 53532 серії Б була виділена у користування ОСОБА_5 , як головному квартиронаймачу, на родину з трьох чоловік. До ордеру було вписано дружину ОСОБА_6 та дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, однак за життя поставив на реєстраційний облік у спірну квартиру своїх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_9 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають. ОСОБА_3 , не проживав жодного дня, а ОСОБА_9 не проживає понад 20 років. Речі відповідача у квартирі відсутні. Квартира не приватизована. Квартира належить до комунальної власності. Відповідач не може знятися з реєстраційного обліку в добровільному порядку. Реєстрація відповідача у квартирі чинить позивачам перешкоди у користуванні майном, яке станом на день подання позову до суду не є приватизованим. На підставі викладеного просить суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
25.12.2025 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення зазначеної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
08.04.2026 до суду від ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що вона є матір`ю малолітнього ОСОБА_3 . Вказує, що позивач не є власниками спірного майна та/або головним квартиронаймачем. Вважає, що позивачем не надано суду доказів наявності перешкод у користуванні жилим приміщенням внаслідок реєстрації малолітнього ОСОБА_3 у спірному майні. Звертає увагу суду, що головним квартиронаймачем був батько позивачки ОСОБА_1 , та дід позивачки ОСОБА_2 та відповідача - ОСОБА_5 . До ордеру були внесені діти ОСОБА_5 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . У свою чергу відповідач ОСОБА_3 є сином померлого ОСОБА_7 , а отже відповідач має законне право на користування спірним жилим приміщенням. Крім того, звертаю увагу суду, що позивачка ОСОБА_2 має такий самий статус у спірному майні як і відповідач. Вони обидва є онуками померлого головного квартиронаймача та не були внесені в ордер. З урахуванням викладеного звертаю увагу суду, що позовні вимоги фактично спрямовані на позбавлення малолітньої дитини права користування житлом за відсутності альтернативного житла. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
14.04.2026 до суду від адвоката Миколюка А. П., який представляє інтереси позивачів, надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що позивачі не заявляють вимог про виселення дитини, а звернулися до суду виключно з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відповідно до ст. 71, 72 ЖК України. Фактично відповідач ніколи не проживав у спірній квартирі, що прямо визнається і у самому відзиві. Отже правові підстави для збереження за ним права користування житлом відсутні. Реєстрація відповідача у квартирі, створює перешкоди у приватизації житла, впливає на розрахунок комунальних платежів, обмежує реалізацію житлових прав позивачів. На підставі викладеного просить позов задовольнити в повному обсязі.
14.04.2026 до суду від Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов Висновок щодо розв`язання спору про визнання дитини такою, що втратила право користування житлом. Відповідно до Висновку зазначено, що батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , які перебували між собою у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 батько дитини, ОСОБА_7 помер. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , 2013 року народження, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_10 . Ордер на житлове приміщення № 53532 серії Б від 23.11.1984 (квартира АДРЕСА_1 ) було видано ОСОБА_5 (дід дитини по лінії батька), ОСОБА_6 (баба дитини по лінії батька), ОСОБА_7 (батько дитини) та ОСОБА_8 (сестра батька, тітка дитини). ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (дід дитини по лінії батька) у зв`язку з чим був знятий із зареєстрованого місця проживання в спірній квартирі. Квартира АДРЕСА_1 процес приватизації не проходила. Мати дитини, ОСОБА_4 надала до Служби пояснення, відповідно до яких зазначила, що вона заперечує щодо визнання її сина ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Батько дитини помер у 2025 році і після цього інші користувачі перестали їх впускати в квартиру. Метою цього позову є позбавлення дитини права користування спірною квартирою для того щоб інші користувачі змогли приватизувати цю квартиру без нього. Хоча як би батько ОСОБА_3 був живий, він би мав право на частину в цій квартирі у разі її приватизації. Також мати дитини зазначила, що дитина хворіє на хронічну невиліковну хворобу. Мати дитини, ОСОБА_4 зареєстрована та наразі разом з дитиною проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до Реєстру територіальної громади м. Києва в зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 та ОСОБА_12 . Зі слів матері дитини, ця квартира процес приватизації не проходила. За вказаною адресою працівником Служби у справах дітей було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та з`ясовано, що в квартирі створені всі необхідні умови для проживання дитини. У цьому випадку, в силу свого віку діти до 14 років не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності, та не можуть самостійно визначати місце свого проживання, а тому не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі і проживання в іншому місці, оскільки малолітня дитина в сили свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначити місце свого проживання. На підставі матеріалів справи та рішення комісії з питань захисту прав дитини, діючи виключно в найкращих інтересах дитини, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування вважає, що визнання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 є порушенням її майнових та житлових прав.
29.04.2026 до суду від адвоката Миколюка А. П., який представляє інтереси позивачів, надійшли заперечення щодо висновку органу опіки та піклування, відповідно до якого зазначено, ключовим недоліком Висновку є те, що представники Органу опіки та піклування взагалі не відвідували спірну квартиру АДРЕСА_1 . Висновок ґрунтується виключно на декларативних заявах матері про те, що її "не впускають". Органу опіки та піклування сам підтверджує, що дитина повністю забезпечена належними умовами за адресою: АДРЕСА_3 . У Висновку Орган опіки та піклування стверджує, що визнання дитини такою, що втратила право користування, призведе до порушення її майнових прав, зокрема права на участь у приватизації. Вважаємо цей аргумент юридично неспроможним та таким, що ґрунтується на хибному тлумаченні норм права. Посилання на інклюзивне навчання та стан здоров`я дитини є емоційним фактором, який не має юридичного стосунку до предмета спору. На підставі викладено, просить відхилити Висновок як необґрунтований.
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились. До суду від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Від адвоката Миколюка А. П., який представляє інтереси позивачів, надійшли письмові судові дебати, відповідно до яких позовні вимоги підтримував в повному обсязі та просив задовольнити.
ОСОБА_4 , яка є законним представником ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилась. До суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Служба у справах дітей та сім"ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації свого представника до суду не направили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомлено.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі у відсутності учасників справи.
Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.
Суд установив такі факти та їх правовідносини.
23.11.1984 ОСОБА_5 було видано Ордер № 53532 серії Б, на квартиру АДРЕСА_1 , на родину, яка складається з чотирьох осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_7 (донька), ОСОБА_7 (син).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .
04.06.2025 начальником ЖЕД № 13 було складено Акт за підписами ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про те, що громадяни ОСОБА_9 , ОСОБА_3 дійсно не проживають за адресою: АДРЕСА_2 .
Також позивачем до матеріалів справи долучені квитанції на оплату ними комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до Висновку щодо розв`язання спору про визнання дитини такою, що втратила право користування житлом Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 102-2223 від 13.04.2026, вбачається, що на підставі матеріалів справи та рішення комісії з питань захисту прав дитини, діючи виключно в найкращих інтересах дитини, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування вважає, що визнання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 є порушенням її майнових та житлових прав.
Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 319, частини першої статті 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).
Правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, врегульовані нормами ЦК України та ЖК України.
Суд застосовує при вирішенні цього спору житлове законодавство, зокрема положення Житлового кодексу України в редакції, що діяла на момент існування спірних правовідносин.
Відповідно до Закону України «Про основні засади житлової політики» від 13.01.2026 (який набрав законної сили 15.02.2026) Житловий кодекс України втратив чинність, крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, що продовжують діяти до дня початку функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи.
Суд також враховує зміни житлового законодавства, зокрема набрання чинності Законом України «Про основні засади житлової політики».
Водночас спірні правовідносини у цій справі виникли значно раніше - на момент вселення членів сім`ї до спірного житлового приміщення та подальшого фактичного проживання сім`ї у квартирі. Отже, правовідносини щодо користування спірним житловим приміщенням виникли та тривали у період дії положень Житлового кодексу України, які регулювали порядок користування житлом державного та комунального житлового фонду.
Ураховуючи принцип незворотності дії законів у часі, закріплений у статті 58 Конституції України, а також те, що спірні житлові правовідносини сформувалися за дії зазначених норм, суд застосовує положення статей Житлового кодексу України для оцінки прав та обов`язків сторін у цій справі.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).
Відповідно до ст. 71 ЖК України, у разі відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні понад шість місяців, він втрачає право користування ним.
Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно із ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Тобто при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК України, доказуванню сторонами та встановленню судами підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності. Водночас у разі вирішення спору на підставі статті 107 ЖК України обставини поважності тимчасової відсутності особи в житловому приміщенні доказуванню сторонами та встановленню судами не підлягають, а значення має доведення обставини вибуття особи на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.
Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (стаття 3 Конвенції про права дитини).
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).
Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (частина друга статті 18 Закону України "Про охорону дитинства").
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (абзац третій частини другої статті 3 СК України).
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі № 520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі № 554/3141/21).
У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження N 61-31705св18) зазначено, що: "відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
Підстава, на якій місце проживання малолітнього ОСОБА_3 реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він за фактом народження набув права користування цим житлом на законних підставах.
Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, після смерті батька, що і стало причиною матері переїхати, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
З урахуванням наведеного, факт не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки він в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може сам проживати у цій квартирі. Тому відсутні передбачені статтями 71, 72 ЖК УРСР передумови для позбавлення дитини права на житло шляхом визнання таким, що втратив право користування цим житлом, в якому він зареєстрований його батьком ОСОБА_7 , при житті, який був членом сім`ї наймача, і на час свого життя мав би право на це житло приймаючи участь у питанні приватизації, про що свідчать матеріали справи. А отже і дитина ОСОБА_3 є членом сім`ї наймача, який також має право на це житло.
До того ж суд бере до уваги обставини та факти встановлені Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування при підготовки та затверджені Висновку щодо розв`язання спору про визнання дитини такою, що втратила право користування житлом від 13.04.2026. З Висновку вбачається, що до смерті батька дитини, вони всією сім`єю проживали в спірній квартирі, а після його смерті (з 15.04.2025) мати разом з сином не можуть потрапити до квартири, оскільки інші користувачі перестали їх впускати. Протилежних доказів зі сторони позивача до суду не находило. 
Крім того суд зазначає, що сам факт заперечення сторони відповідача проти задоволення позову в судовому засіданні підтверджує факт того, що малолітня дитина не втратила інтерес до спірного житла.
Отже суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, і тому позов не підлягають до задоволення. 
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Стаття 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. 
Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Житловим кодексом України, статтями 16, 319, 321, 391 ЦК України, статтями 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
У позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім"ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
Судові витрати покладаються на позивача.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_5 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , законним представником якого є ОСОБА_4 , 1977 року народження, ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .
Третя особа: Служба у справах дітей та сім"ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, місцезнаходження за адресою: м. Київ, проспект Червоної Калини, буд. 21-Г.
Повний текст рішення складено та підписано 17.06.2026, відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України.

Суддя В. В. Бабко