У х в а л а
Іменем України
29 квітня 2026 року
м. Київ
Справа № 127/28992/25
Провадження № 61-1258ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження
за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржниця), інтереси якої представляє адвокат Чернілевська Руслана Віталіївна (далі - адвокат), 
на постанову Вінницького апеляційного суду від 25 грудня 2025 року
у справі за позовом скаржниці до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про відшкодування моральної шкоди та 
в с т а н о в и в:
1. У вересні 2025 року скаржниця звернулася до суду з позовом, у якому просила відшкодувати 100 000,00 грн моральної шкоди.
2. 12 листопада 2025 року представник скаржниці подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира), власником якої є відповідач, у межах позовних вимог. Заяву обґрунтувала так:
- предметом позову є стягнення з відповідача на користь скаржниці відшкодування моральної шкоди. Квартира є єдиним майном у власності відповідача на території України, за рахунок якої можна задовольнити вимоги скаржниці;
- 31 жовтня 2025 року на інтернет-ресурсі «Dim-Ria» було опубліковане оголошення про продаж квартири зі вказівкою про продаж через посередника. Тому існує очевидна загроза відчуження відповідачем найближчим часом єдиного наявного у нього нерухомого майна, що значно утруднить або навіть унеможливить виконання рішення суду про задоволення позову.
3. 13 листопада 2025 року Вінницький міський суд Вінницької області постановив ухвалу, згідно з якою заяву задовольнив. Мотивував так: 
- відповідно до статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Позов забезпечується, зокрема шляхом накладення арешту на майно;
- забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом;
- є підстави вважати, що відповідач може відчужити майно, що значно утруднить або навіть унеможливить виконання рішення суду про задоволення позову, тому слід забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно відповідача у розмірі 100 000,00 грн. 
4. 25 грудня 2025 року Вінницький апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою ухвалу суду першої інстанції скасував й ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви скаржниці. Мотивував так:
- суд першої інстанції формально зазначив, що арешт накладається «в межах суми позовних вимог», проте арешт накладений на всю квартиру, що створює для власника істотні негативні наслідки та порушує принцип співмірності заходів забезпечення позову, передбачений у статтях 150-152 ЦПК України;
- розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, які надав позивач, пересвідчитися, зокрема, у тому, що у сторін дійсно виник спір, й існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про відповідача, а також оцінити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник, позовним вимогам. Суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення позову зумовлена обставинами справи, які підтверджують, що незастосування цього заходу утруднить чи унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20);
- вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, слід враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче регулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно вжиття таких заходів є необхідним у конкретному випадку, чи може їхнє невжиття мати незворотні наслідки;
- суд першої інстанції не врахував, що предметом позову є стягнення відшкодування моральної шкоди, спричиненої, як стверджує скаржниця, тим, що відповідач змінив замки у квартирі, яку вона винаймала і в якій залишились її речі;
- немає достатньо обґрунтованих мотивів висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам скаржниці до ухвалення рішення у цивільній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль;
- місцевий суд не врахував вимоги розумності, обґрунтованості й адекватності вимог скаржниці щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, інших учасників судового процесу, а також співмірності вимоги заяви про забезпечення позову із немайновою позовною вимогою й обставинами справи;
- накладення арешту на квартиру навіть із застереженням «у межах суми позовних вимог» фактично зумовить повне обмеження права власника розпорядитися цим майном усупереч принципу співмірності заходів забезпечення позову заявленим вимогам і обставинам справи.
5. 26 січня 2026 року адвокат скаржниці сформувала в підсистемі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 2667/0/220-26 від 2 лютого 2026 року). Просить скасувати постанову апеляційного суду, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі. Мотивувала так:
- апеляційний суд не врахував, що предметом позову є стягнення 100 000,00 грн як відшкодування моральної шкоди, завданої скаржниці протиправними діями відповідача. Скаржниця бажає отримати таке відшкодування саме у грошовому еквіваленті;
- моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Така шкода є немайновими втратами, проте стягнення із її завдавача на користь потерпілого суми коштів є майновою вимогою. 
У пункті 2.2 викладеного у листі Вищого адміністративного суду України від 1 січня 2015 року Узагальненого науково-консультативного висновку стосовно визначення належності позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди до вимог майнового чи немайнового характеру зазначено, що майновий чи немайновий характер вимоги про відшкодування (компенсацію) моральної шкоди є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди; якщо позивач просить її відшкодувати грошима або майном, то така вимога набуває майнового характеру; якщо ж позивач вибрав інший спосіб відшкодування моральної шкоди, який не має грошового вираження (спростування неправдивих відомостей, прилюдне вибачення тощо), то така вимога є немайновою. 
Таким чином, вимога про відшкодування моральної шкоди грошима або майном є майновою (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц);
- у випадку подання позову про стягнення коштів беззаперечною є можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами на його рахунках, так і відчужити майно, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача. Тому вимога надати докази очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача у будь-який момент розпорядитися майном) є завищеним або навіть заздалегідь недосяжним стандартом доказування, що порушує баланс інтересів сторін (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 березня 2023 року у справі № 905/448/22);
- відповідач покинув територію України й ініціював продаж єдиного належного йому майна, зокрема, шляхом звернення до посередника та розміщення оголошення про продаж. Тобто це майно може зникнути на момент виконання можливого рішення суду про задоволення позову, що значно утруднить або навіть унеможливить поновлення порушених прав скаржниці, оскільки у відповідача немає іншого майна, за рахунок якого він міг би компенсувати скаржниці моральну шкоду у заявленому розмірі. Також немає жодних об`єктивно існуючих підстав вважати, що накладення арешту на квартиру зумовить невиправдане обмеження майнових прав відповідача. Це майно залишиться у його володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися буде обмеженим на певний час.
6. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.
6.1. Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову (частина перша статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
6.2. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
6.3. Забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Тобто метою такого забезпечення є вжиття судом, у провадженні якого є справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити реальне й ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, зокрема задля попередження потенційних труднощів із виконанням надалі такого рішення (див. mutatismutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц).
6.4. Під час вирішення клопотання про забезпечення позову обґрунтованість позову суд не оцінює. Питання про обґрунтованість позовних вимог суд вирішує під час розгляду суті спору (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2025 року у справі № 203/1905/22).
6.5. Заходи забезпечення позову суд застосовує для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинен застосувати лише за необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів учасників процесу чи інших осіб. Необхідність застосування заходів забезпечення позову зумовлена обставинами справи, які підтверджують, що незастосування цього заходу утруднить чи унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, які надав позивач, пересвідчитися, зокрема, у тому, що у сторін дійсно виник спір, й існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про відповідача, а також оцінити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник, позовним вимогам.
Співмірність передбачає співвідношення (балансування) судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, із урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звернувся до суду, вартості майна, щодо якого він заявив клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії. Інакше кажучи, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття відповідних заходів, із тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
6.6. Забезпеченням позову є сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позову. Особи, які беруть участь у справі, мають можливість уникнути реальних ризиків утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яке забезпечить судовий захист їхніх прав, свобод та законних інтересів. 
Важливим є об`єктивне існування таких ризиків, а також дійсна необхідність застосування заходів забезпечення позову, так що без їхнього застосування права, свободи і законні інтереси заявника клопотання будуть порушені, на підтвердження чого є належні та допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявила клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживати процесуальними правами, не порушувати права відповідного учасника процесу, до якого мають бути застосовані зазначені заходи, а створити умови, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. 
Отже, використовуючи механізм забезпечення позову, учасники спору мають: належно обґрунтувати підстави застосування відповідного заходу у конкретній справі; зазначити обставини, які підтверджують, що невжиття такого заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтвердити такі обставини належними і допустимими доказами (див. mutatismutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року № 914/1570/20 (пункти 8.4-8.6)).
6.7. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення чи безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи або осіб, які не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17).
6.8. Обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язане вирішення питання про це забезпечення. Судам слід враховувати, що як заходи забезпечення позову не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 344/13201/23 (пункт 80)).
6.9. Характер спору (майновий або немайновий) і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення для оцінки наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Суд має встановити : 1) наявність у сторін спору; 2) ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача як через вплив на виконуваність рішення суду, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірність обраного позивачем виду забезпечення позову з позовними вимогами; 4) дійсну мету звернення позивача із заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення зловживанням процесуальними правами (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (пункти 46-47)).
6.10. У випадку подання позову про стягнення коштів беззаперечною є можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами на його рахунках, так і відчужити майно, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача. Тому вимога надати докази очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача у будь-який момент розпорядитися майном) є завищеним або навіть заздалегідь недосяжним стандартом доказування, що порушує баланс інтересів сторін (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 березня 2023 року у справі № 905/448/22 (пункт 23)).
6.11. Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).
6.12. Арешт майна та заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову. Обидва способи обмежують право відповідача розпоряджатися майном. Вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову. Суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19).
6.13. Арештом майна є заборона ним розпоряджатися, і лише у певних випадках - також користуватися ним (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21).
6.14. Арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. У разі вжиття такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування майном і не позбавляється їх. Отже, накладення арешту на майно не завдає шкоди та збитків, не позбавляє конституційних прав на володіння та користування майном, на здійснення господарської діяльності, на отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежує право реалізувати майно третім особам (див. mutatis mutandisпостанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21).
6.15. Апеляційний суд встановив таке:
- 15 вересня 2025 року скаржниця подала позов про відшкодування 100 000,00 грн моральної шкоди. Мотивувала так: починаючи із 2012 року, скаржниця періодично проживала у квартирі з її власницею, яка надалі виїхала за кордон; після того скаржниця винаймала квартиру за договором оренди від 3 липня 2022 року; до березня 2023 року вона не проживала у квартирі, а з березня почала проживати; 17 грудня 2024 року відповідач (син власниці квартири) прибув до квартири, вимагав відкрити двері, грюкав по них ногами, грубо висловлювався у бік скаржниці, вимагав впустити його як власника за заповітом до квартири, терміново її звільнити, віддати йому ключі; 20 грудня 2024 року скаржниця разом із сином поверталася додому з лікарні, проте не змогла потрапити до квартири, бо замок на вхідних дверях її ключем не відмикався; того ж дня вона із родиною приїхала до квартири, щоб забрати речі (побутову техніку, документи, цінності, кошти), але відповідач їх не впустив, заволодів майном скаржниці. Отже, предметом позову є відшкодування моральної шкоди, спричиненої тим, що відповідач змінив замки у квартирі, яку винаймала скаржниця і в якій залишились її речі;
- 12 листопада 2025 року адвокат скаржниці подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру. Стверджувала, що у власності відповідача є тільки це майно, а тому в разі його відчуження неможливо буде виконати рішення про стягнення 100 000,00 грн відшкодування моральної шкоди; надала розміщене 31 жовтня 2025 року на інтернет-ресурсі «Dim-Ria» оголошення про продаж квартири;
- згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира належить відповідачу; підстава для державної реєстрації права власності - свідоцтво про право на спадщину від 23 жовтня 2025 року; 
- відсутнє існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам скаржниці до ухвалення рішення у цивільній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль;
- суд першої інстанції не врахував вимоги розумності, обґрунтованості й адекватності вимог скаржниці щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, інших учасників судового процесу, а також співмірності вимоги заяви про забезпечення позову із позовною вимогою й обставинами справи;
- застосування найбільш обтяжливого заходу забезпечення позову у вигляді арешту нерухомого майна без належного обґрунтування є передчасним та необґрунтованим. Місцевий суд не оцінив зв`язок конкретного заходу забезпечення позову із предметом позову;
- накладення арешту на квартиру навіть із застереженням «у межах суми позовних вимог» фактично зумовлює повне обмеження права власника розпорядитися майном, що за встановлених обставин не відповідає принципу співмірності заходів забезпечення позову заявленим вимогам.
6.16. Тому, беручи до уваги як предмет позову, так і його підстави, а також предмет забезпечення цього позову, апеляційний суд правильно виснував, що арешт квартири відповідача не є домірним вимозі скаржниці, незважаючи на наявність спору щодо відшкодування моральної шкоди, спричиненої заміною відповідачем замків у квартирі, яку винаймала скаржниця і в якій залишились її речі, та на реальність ризику продажу цієї квартири. На вказаний висновок не впливають доводи скаржниці про те, що апеляційний суд неправильно оцінив предмет позову як немайновий, і що відповідач покинув територію України.Мотиви оскарженої постанови узгоджуються із висновками Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права про забезпечення позову, зокрема, із тими, які скаржниця навела у касаційній скарзі. Апеляційний суд не мав обов`язку залишити ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову без змін.
6.17. У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
6.18. З огляду на наведені висновки, застосування процесуальних норм судом апеляційної інстанції є вочевидь правильним і не викликає розумних сумнівів щодо застосування чи тлумачення приписів, зокрема, статей 149-150 ЦПК України. Тому касаційну скаргу слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 260, 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 25 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.
2. Копію ухвали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко