ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 червня2026 року
м. Київ

справа № 679/1362/23

провадження № 61-11958св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Пушком Сергієм Володимировичем, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 08 жовтня 2019 року у зв`язку з придбанням ОСОБА_2 майнових прав на квартиру у Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Софія Буд Груп», він дав йому у борг 10 000 доларів США. З метою отримання гарантії повернення зазначеної суми, ОСОБА_2 написав розписку, в якій зазначив, що він взяв у нього у борг грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 31 грудня 2021 року.
У зв`язку із неповерненням боргу у серпні 2022 року він звернувся до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за розпискою, який рішенням від 07 вересня 2022 року у справі № 679/859/22 був задоволений. На виконання вказаного рішення ОСОБА_2 11 липня 2023 року та 13 липня 2023 року перерахував на його банківський рахунок грошові кошти у загальному розмірі 365 836 грн, що станом на ці дати було еквівалентно 10 000 доларів США.
ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у розгляді справи, однак вважала, що суд вирішив питання про її права та обов`язки, оскаржила вказане рішення суду в апеляційному порядку. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 серпня 2023 року її апеляційну скаргу було задоволено, скасовано рішення суду першої інстанції від 07 вересня 2022 року та ухвалено нове судове рішення, яким йому відмовлено у позові. Вказана постанова апеляційного суду мотивована тим, що борг за розпискою є спільним зобов`язанням подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , і, відповідно, останні мають нести солідарну відповідальність за вказаним борговим зобов`язанням, проте ОСОБА_3 не було залучено до участі у справі.
У зв`язку зі скасуванням судового рішення про стягнення боргу 11 жовтня 2023 року ОСОБА_2 надіслав на його адресу вимогу про повернення сплачених ним грошових коштів і 19 жовтня 2023 року ним було повернуто ОСОБА_2 на його банківський рахунок кошти у відповідному розмірі.
Оскільки борг за договором позики не повернуто, з урахуванням того, що такий борг брався у період перебування відповідачів у шлюбі, використаний ними в інтересах сім`ї, тому є спільним зобов`язанням подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму боргу у розмірі 10 000 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05 червня 
2025 року у складі судді Безкровного І. Г. у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки надана позивачем розписка датується 08 жовтня 2019 року, а передача грошових коштів відповідно до показань свідків відбувалася 09 жовтня 2019 року (у той час як доказів передання грошей 08 жовтня 2019 року позивачем не надано), договір позики від 08 жовтня 2019 року слід вважати неукладеним.
Суд послався на відповідну судову практику Верховного Суду щодо укладеності правочину.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05 червня 
2025 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 08 жовтня 2019 року в розмірі 10 000 доларів США.
Визнано таким, що втратило чинність додаткове рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 17 липня 2025 року.
Вирішено питання стягнення судового збору.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що районний суд не врахував, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Сам факт підписання розписки ОСОБА_2 08 жовтня 2019 року, за відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання у цей день боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США.
Зі змісту розписки, де словосполучення «взяв у борг грошові кошти» у підписаній ОСОБА_2 розписці 08 жовтня 2019 року вжито з використанням дієслова «взяв» у минулому часі, тобто підтверджує факт, що написанню розписки передувало отримання грошових коштів боржником. Наявність оригіналу цієї боргової розписки у ОСОБА_1 свідчить про те, що грошові кошти не повернуто.
Оскільки ОСОБА_2 уклав договір в інтересах сім`ї і на потреби сім`ї витратив отримані за договором позики грошові кошти у сумі 10 000 доларів США, то наявні правові підстави кваліфікувати ОСОБА_3 , як зобов`язану особу (боржника) за укладеним ОСОБА_2 договором позики у формі розписки, оскільки вони перебували у шлюбі.
Апеляційний суд послався на відповідну судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2025 року до Верховного Суду, представник  ОСОБА_3 - адвокат Пушок С. В., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду  і залишити в силі рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05 червня 2025 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що за договором позики кошти повинен передавати саме позичальник, у той час, як у спірних правовідносинах ОСОБА_1 не передавав кошти позичальнику та був взагалі відсутнім при такій передачі, тому у суду не було підстав для стягнення будь яких коштів за договором позики від 08 жовтня 2019 року.
Суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не врахував, що надана позивачем розписка є підроблено, оскільки вона була складена не 08 жовтня 2019 року, а у 2022 року, з метою забезпечення  ОСОБА_2 більшої частки при поділі майна подружжя.
Апеляційний суд не врахував недобросовісних дій  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є батьком і сином, зокрема, щодо підробки розписки та подання фіктивних позовів.
ОСОБА_2 свідомо не було надано експерту документи, які запитувалися експертом, для того, щоб не було можливим відповісти на поставлені питання та довести, що надана позивачем розписка була складена значно пізніше вказаної в ній дати. Вважає, що суд на підставі статті 109 ЦПК України повинен був визнати факт складання розписки не 08 жовтня 2019 року.
Позивачем не було доведено, що отримані ОСОБА_2 кошти у борг були витрачені в інтересах сім`ї, а вона не надавала своєму, на той час чоловіку, згоди на отримання коштів у борг, тому не було підстав для покладення солідарного обов`язку на них, як колишнього подружжя.

Щодо відзиву на касаційну скаргу

Верховний Суд залишає без розгляду подані 12 грудня 2025 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Волковим С. В., додаткові пояснення у справі, які за своїм змістом є відзивом на касаційну скаргу, оскільки такі подані поза межами наданого строку та заявник не просить йому поновити такий строк.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

29 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 25 лютого 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду 10 серпня 2022 року.

09 жовтня 2019 року ОСОБА_2 придбав у ТОВ «Софія Буд Груп» за договором від 09 жовтня 2019 року № 312-234 майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальна вартість яких склала 18 495,21 доларів США, при цьому згідно з графіком погашення платежів перший внесок мав скласти 10 000 доларів США і мав бути сплаченим 09 жовтня 2019 року, а останній внесок повинен бути сплачений 29 квітня 2021 року. У подальшому, а саме 17 березня 2021 року ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на цю квартиру.

Відповідно до розписки від 08 жовтня 2019 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10 000 доларів США для придбання майнових прав на квартиру у ТОВ «Софія Буд Груп», які він зобов?язався повернути не пізніше 31 грудня 2021 року.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року у справі № 679/859/22 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 та стягнуто на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 08 жовтня 2019 року у розмірі 10 000 доларів США.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2022 року відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та визнання майна особистою власністю (справа №369/9364/22).

30 листопада 2022 року ОСОБА_2 подано зустрічний позов до ОСОБА_3 , в якому він просив у порядку поділу спільного майна колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виділити в особисту приватну власність ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на ті обставини, що ним буде самостійно за рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року сплачуватися борг за договором позики від 08 жовтня 2019 року своєму батькові ОСОБА_1 у розмірі 10 000 доларів США, яку було взято для здійснення першого внеску за придбання майнових прав на цю квартиру за договором купівлі-продажу майнових прав від 09 жовтня 2019 року № 312-234.

11 липня 2023 року, на виконання рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року, ОСОБА_2 перераховано на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі 365 786 грн. 

28 серпня 2023 року постановою Хмельницького апеляційного суду рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року було скасовано за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. У постанові зазначено, що у справі було встановлено, що позика була отримана з метою здійснення першого внеску за придбання майнових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 є співвласником цієї квартири, тому вона є безпосереднім учасником спірних відносин та водночас була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права через незалучення її до участі у розгляді справи в якості співвідповідача.

11 жовтня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із письмовою вимогою про повернення грошових коштів, перерахованих останньому на його банківський рахунок ОСОБА_2 на виконання рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року, посилаючись на те, що відповідне рішення було скасовано постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 серпня 2023 року, і такі кошти були повернуті ОСОБА_1 19 жовтня 2023 року шляхом їх переказу на банківський рахунок ОСОБА_2 .

У висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів від 19 лютого 2025 року № 4725/24-34, яку було призначено за ініціативою ОСОБА_3 , зазначається, що відповісти на питання ухвали суду «чи відповідає давність виконання наявної в матеріалах справи розписки ОСОБА_2 (зокрема її тексту та підпису в ній) вказаній у ній даті, а саме 08 жовтня 2019 року?» та «якщо давність виконання наявної в матеріалах справи розписки ОСОБА_2 (зокрема її тексту та підпису в ній) не відповідає вказаній у ній даті, а саме 08 жовтня 2019 року, то в який період часу була виконана відповідна розписка?» не вбачається можливим у зв?язку з відсутністю порівняльних зразків документів.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 збирався придбати квартиру і звернувся до нього за допомогою. Коли ОСОБА_2 обрав квартиру і домовився про зустріч, він попросив, щоб ОСОБА_5 відвіз його разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до ЖК у м. Софіївська Борщагівка. ОСОБА_5 погодився і відвіз їх туди. Це було давно, може восени чи навесні, бо був холодний вітер. Коли вони приїхали на місце, у машині ОСОБА_2 та ОСОБА_7 вирішували питання щодо того, на кого мала бути написана розписка. ОСОБА_3 також сиділа в машині, тому повинна була чути цю розмову. Хто саме був ініціатором написання розписки, коли вона складалася і хто був присутній під час її написання, ОСОБА_5 невідомо. ОСОБА_1 із ними у машині не було. Приїхавши на місце, вони усі разом зайшли у відділ продажу, поспілкувалися, їм показали квартиру на будівництво, після чого в офісі роздрукували документи (договір). ОСОБА_2 підписав документи, а менеджер показав їм дорогу. ОСОБА_6 теж зайшла в офіс і віддала гроші ОСОБА_2 , який сплатив їх у бухгалтерії забудовника. Ці гроші були першим внеском за квартиру. Гроші, які передав ОСОБА_2 забудовнику за квартиру, були в іноземній валюті - доларах США. ОСОБА_3 також була присутня під час передачі грошей.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона доводиться дружиною позивачу ОСОБА_1 та матір`ю відповідачу ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 є колишньою дружиною її сина - ОСОБА_2 . Приблизно у 2019 році ОСОБА_6 зателефонував її син ОСОБА_2 та попросив у них із ОСОБА_1 гроші у борг у розмірі 10 000 доларів США, що мали бути першим внеском за квартиру. На той час ОСОБА_1 працював у Києві, тому вони мали гроші. Вона порадилася з цього приводу зі своїм чоловіком ОСОБА_1 і вони вирішили погодитись, однак попросили, щоб син надав їм розписку про отримання коштів, оскільки боялися, що їх надурять. Вона взяла відповідну суму грошей та поїхала у Київ. Ймовірно, це було восени, бо вже було холодно. Син попросив їх знайомого ОСОБА_5 , щоб той відвіз їх на місце. ОСОБА_5 на своїй машині відвіз їх до контори. У машині вона сиділа позаду. В автомобілі ОСОБА_6 віддала гроші ОСОБА_2 із рук в руки у сумі 10 000 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів, а він віддав їй розписку і пішов у контору оформлювати документи. Під час передання грошових коштів вони перебували у машині втрьох. Після цього ОСОБА_2 із ОСОБА_3 пішли у контору, а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 пішли разом із ними, оскільки сидіти в машині було холодно. Оплату здійснювали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а свідок із ОСОБА_5 чекали у коридорі. Коли вона дізналася, що чоловік звернувся до суду з позовом до сина, останній пояснив, що повернути гроші необхідно через суд, щоб був справедливий поділ майна між сином та ОСОБА_3 . Після рішення суду ОСОБА_2 повертав гроші за розпискою, однак коли саме це було свідок не пам`ятає. ОСОБА_3 була обізнала про позику, більше того, у день придбання квартири пропонувала оформити цю квартиру на ОСОБА_6 .

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, 
від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16, від 04 вересня 2019 року у справі № 537/1339/16-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 361/5840/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень вказує неправильне застосування судами норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник також вказує порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме, судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника  ОСОБА_3 - адвоката Пушка С. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. 

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Зміст статті 541 ЦК України свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526цс18)).

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.

Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Такий правовий висновок викладено в названій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім поданим сторонами доказам, вимогам та запереченням за своїм внутрішнім переконанням (стаття 89 ЦПК України), суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 , 08 жовтня 2019 року взяв у борг у ОСОБА_1 10 000 доларів США, які були використані в інтересах сім`ї, а саме, як перший внесок за майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка є їх спільним сумісним майном.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не довів факт передачі ОСОБА_2 коштів, є безпідставними, оскільки письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що грошові кошти не повернуто.

Посилання заявника на те, що позивач не довів того, що взяті у борг кошти були витрачені в інтересах сім`ї спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами, а саме тим, що борг взято для придбання майнових прав на квартиру у ТОВ «Софія Буд Груп», а 09 жовтня 2019 року ОСОБА_2 та ТОВ «Софія Буд Груп» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 312-234, додатком № 3 до якого зазначено перший внесок 10 000 доларів США. Придбана квартира за зазначеним договором є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та є предметом поділу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в іншій цивільній справі.

Доводи заявника про те, що розписка була підроблена та була написана значно пізніше вказаної у ній дати, необґрунтовані, оскільки ОСОБА_3 не надала суду відповідних доказів, що було її процесуальним обов`язком відповідно статей 12, 81 ЦПК України, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання касаційної скарги на неврахування показань свідків є помилковим, так як згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Отже, вказані та інші доводи касаційної скарги зводяться виключно до незгоди з оцінкою апеляційним судом доказів у справі та встановлених обставин, що не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки є переоцінкою Верховним Судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Пушком Сергієм Володимировичем, залишити без задоволення.

Постанову Хмельницькогоапеляційного суду від 28 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Судді:	Д. Д. Луспеник  І. Ю. Гулейков  Г. В. Коломієць  Р. А. Лідовець  Ю. В. Черняк