УХВАЛА

23 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/2911/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І., 
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ?Брок?
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.05.2026
за позовом Комунального підприємства ?Адміністративно-технічне управління?
до Товариства з обмеженою відповідальністю ?Брок?,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департамент економічного розвитку Львівської міської ради,
про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
Комунальне підприємство ?Адміністративно-технічне управління? (далі - Підприємство, позивач) подало до Господарського суду Львівської області позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю ?Брок? (далі - Товариство, відповідач, скаржник) про стягнення з коштів у сумі 1 482 281,96 грн, з яких 1 411 965,16 грн основного боргу та 70 316,80 грн пені.
В обґрунтування позову позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язання з оплати за користування упродовж січня-серпня 2025 року місцями для розміщення рекламних засобів згідно з умовами договору №7 від 28.01.2022.
Під час розгляду справи у підготовчому провадженні позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог від 06.02.2026 у зв`язку з тим, що після подання даного позову до суду заборгованість відповідача внаслідок подальшого невиконання грошового зобов`язання за вересень 2025 року січень 2026 року збільшилась на 855 171,39 грн основного боргу та 149 845,51 грн пені, що у загальній сумі станом на 04.02.2026 склало 2 487 298,86 грн. 
Відповідач зі свого боку подав заперечення від 23.03.2026, згідно з якими просив відмовити у прийнятті заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, оскільки вважає, що фактично позивач змінив і предмет, і підстави позову (заборгованість за інший період та за користування іншими місцями для розміщення рекламних конструкцій).
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.03.2026 відмовлено у задоволенні заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог; закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.
Ухвалу суду в частині відмови у прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог мотивовано тим, що нарахування позивачем боргу за новий період (вересень 2025 року - січень 2026 року), який не охоплено раніше поданою позовною заявою, є одночасно зміною і предмета (доповнення вимог), і підстав (доповнення новими обставинами) позову, що у свою чергу, згідно з частиною 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), є недопустимим. Станом на момент подання позовної заяви (18.09.2025) позивач розрахував за невиконання відповідачем грошового зобов`язання згідно умов договору борг за січень-серпень 2025 року, при цьому борг за вересень 2025 року - січень 2026 року на той час ще не існував, а це унеможливлює порушення права позивача та необхідність його захисту. Кожен факт щомісячного нарахування позивачем плати за користування місцями для розміщення рекламних конструкцій та факт несплати відповідачем відповідних коштів підлягають дослідженню та встановленню, тому обставини, що стосуються кожного місяця користування, є окремою підставою позову. Зазначення позивачем про виникнення у відповідача після подання позову нового боргу не є збільшенням кількісних показників за тими ж вимогами, так як такий борг обґрунтовується новими обставинами, яких не існувало на момент звернення з позовом, та підтверджується новими доказами.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду першої інстанції, Підприємство звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційної скаргою, в якій просило скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 25.03.2026 в частині відмови у задоволенні заяви позивача про збільшення позовних вимог як таку, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права та фактичним обставинам справи та постановити нову, якою задовольнити вказану заяву.
Підприємство в апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування частини 3 статті 46 ГПК України та помилково дійшов до висновку про одночасну зміну предмета та підстав позову, оскільки як у позовній заяві, так і у заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач просить стягнути заборгованість, яка виникла на підставі одного й того ж договору № 7 від 28.01.2022 (предмет позову), у зв`язку з невиконанням зобов`язання щодо оплати за користування місцями для розміщення рекламних засобів згідно умов цього договору (підстава позову), тобто предмет та підстави позову, правовідносини між сторонами залишаються незмінними. Збільшення розміру позовних вимог обумовлено виключно збільшенням розміру заборгованості внаслідок триваючого порушення відповідачем грошового зобов`язання, а саме несплати коштів у відповідні періоди. Нарахування плати за договором має системний (періодичний) характер, у зв`язку з чим заборгованість формується щомісячно, а отже її збільшення є лише зміною кількісного показника заявленої вимоги, а не зміною предмета чи підстав позову. 
Також скаржник вважає помилковим і таким, що суперечить процесуальному законодавству, висновок місцевого господарського суду про відсутність у позивача на момент подання позову права вимоги щодо відповідних нових періодів, адже закон не обмежує таке право моментом подання позову, тобто фактично суд безпідставно звузив зміст права на судовий захист, гарантованого статтею 4 ГПК України. 
Скаржник зазначає, що відмова у збільшенні позовних вимог змушує позивача звертатися з новим позовом, який фактично стосується тих самих обставин, сторін та предмета спору, що вже розглядаються судом, тобто призводить до штучного дроблення спору, що не відповідає критерію ефективності судового захисту та принципу процесуальної економії.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.05.2026 апеляційну скаргу Підприємства задоволено; ухвалу Господарського суду Львівської області від 25.03.2026 скасовано; справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова мотивована тим, що подана позивачем заява від 06.02.2026 підлягає кваліфікації саме як заява про збільшення розміру позовних вимог у розумінні частини 2 статті 46 ГПК України, оскільки не містить нових самостійних матеріально-правових вимог і не спрямована на зміну обраного способу захисту. Її зміст зводиться виключно до коригування розміру вже заявленої вимоги майнового характеру шляхом включення до розрахунку додаткових сум за тими ж правовідносинами і з посиланням на ті самі фактичні та правові підстави, які були наведені у позовній заяві про стягнення заборгованості за договором №7 від 28.01.2022. Отже позивач збільшив лише кількісні показники заявленої вимоги про стягнення суми основного боргу та пені внаслідок збільшення періоду триваючого невиконання відповідачем грошового зобов`язання включно до січня 2026 року, не змінюючи при цьому ані предмет позову, ані його підстави. Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з аргументами скаржника про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про одночасну зміну позивачем і предмета, і підстав позову у заяві про збільшення розміру позовних вимог від 06.02.2026.
Не погоджуючись із постановою, 08.06.2026 (через систему ?Електронний суд?) Товариство звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.05.2026 скасувати з підстав порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (частини 3 статті 46, статті 255 ГПК України), а ухвалу Господарського суду Львівської області від 25.03.2026 залишити в силі.
Розглянувши матеріали касаційної скарги, перевіривши доводи, які викладені Комунальним підприємством ?Адміністративно-технічне управління? у запереченні проти відкриття касаційного провадження, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі, виходячи з такого.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі (частина 3 статті 46 ГПК України).
Визначені наведеними нормами ГПК України права, що належать тільки позивачу, певним чином визначають диспозитивність господарського процесу. Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (аналогічний висновок викладено в пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Згідно зі статтею 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу". Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу
Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. 
Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин (постанова Верховного суду від 06.07.2022 у справі №932/15395/19-ц, щодо неврахування висновків якої вказує Скаржник).
Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, постановах Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №640/9380/19, від 15.11.2021 у справі №428/9280/20, від 21.12.2021 у справі №295/983/21, від 19.01.2022 у справі №766/4505/20.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №657/1024/16-ц зазначила, що в разі надходження до суду такої заяви суд виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.
Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Водночас Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви. 
Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13.08.2024 у справі №914/3080/20.
З огляду на це, у розумінні сформованої позиції Верховного Суду, збільшення розміру позовних вимог у порядку частини 2 статті 46 ГПК України означає зміну саме кількісних показників уже заявленої у позовній заяві матеріально-правової вимоги, без виходу за межі її предмета та підстав. Натомість зміна предмета позову має місце тоді, коли позивач фактично заявляє іншу, самостійну матеріально-правову вимогу, тобто просить суд про захист права (інтересу) в інший спосіб або щодо іншого обсягу (змісту) правовідносин, ніж це випливало з первісного позову.
Верховний Суд у постанові від 18.06.2026 у справі №910/6986/21 вказав на те, що збільшення розміру позовних вимог у порядку частини 2 статті 46 ГПК України означає зміну саме кількісних показників уже заявленої у позовній заяві матеріально-правової вимоги, без виходу за межі її предмета та підстав. Натомість зміна предмета позову має місце тоді, коли позивач фактично заявляє іншу, самостійну матеріально-правову вимогу, тобто просить суд про захист права (інтересу) в інший спосіб або щодо іншого обсягу (змісту) правовідносин, ніж це випливало з первісного позову.
У постанові від 14.05.2026 у справі №910/6076/25 Верховний Суд виснував, що як убачається з поданих матеріалів, зазначена заява не містить нових самостійних матеріально-правових вимог і не спрямована на зміну обраного способу захисту. Її зміст зводиться виключно до коригування розміру вже заявленої вимоги майнового характеру, шляхом включення до розрахунку додаткових сум за той самий характер правовідносин і з посиланням на ті самі фактичні та правові підстави, які були наведені у позовній заяві - стягнення заборгованості за договором про участь у балансуючому ринку від 27.05.2019. Отже, позивач збільшив лише кількісні показники заявленої вимоги, внаслідок збільшення періоду нарахування включно по квітень 2024 року, не змінюючи при цьому ані предмета позову, ані його підстав.
Як установлено апеляційним господарським судом у цій справі, Підприємство звернулося до суду про стягнення з Товариства коштів у сумі 1 482 281,96 грн, з яких 1 411 965,16 грн основного боргу та 70 316,80 грн пені, посилаючись на порушення відповідачем зобов`язання з оплати за користування упродовж січня-серпня 2025 року місцями для розміщення рекламних засобів згідно з умовами договору №7 від 28.01.2022.
Надалі позивач до закінчення підготовчого засідання у справі подав заяву від 06.02.2026 про збільшення позовних вимог, у якій посилаючись на виникнення у відповідача додаткового боргу внаслідок подальшого невиконання грошового зобов`язання за вересень 2025 року - січень 2026 року в сумі 855 171,39 грн основного боргу та 149 845,51 грн пені, що у загальному розмірі станом на 04.02.2026 склало 2 487 298,86 грн. 
Отже, позивач збільшив позовні вимоги майнового характеру у зв`язку зі зміною періодів порушення відповідачем грошових зобов`язань, при цьому не порушуючи порядку за пунктом 2 частини 2 статті 46 ГПК України, не змінюючи підстав позову, не доповнюючи позов новими вимогами, не пов`язаними ні з предметом, ні з підставами позову що цілком правильно врахував суд апеляційної інстанції під час перегляду ухвали суду першої інстанції. 
Відтак апеляційний господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що подана позивачем заява від 06.02.2026 підлягає кваліфікації саме як заява про збільшення розміру позовних вимог у розумінні частини 2 статті 46 ГПК України, оскільки вона не містила нових самостійних матеріально-правових вимог і не спрямована на зміну обраного способу захисту. Її зміст зводиться виключно до коригування розміру вже заявленої вимоги майнового характеру шляхом включення до розрахунку додаткових сум за тими ж правовідносинами і з посиланням на ті самі фактичні та правові підстави, які були наведені у позовній заяві про стягнення заборгованості за договором №7 від 28.01.2022. Отже позивач збільшив лише кількісні показники заявленої вимоги про стягнення суми основного боргу та пені внаслідок збільшення періоду триваючого невиконання відповідачем грошового зобов`язання включно до січня 2026 року, не змінюючи при цьому ані предмет позову, ані його підстави.
З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що суд першої інстанції, неправильно застосувавши положення статті 46 ГПК України, дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для прийняття до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, чим порушено право позивача, передбачене частиною другою вказаної статті.
Щодо можливості / неможливості оскарження до апеляційного суду ухвали суду першої інстанції про відмову у прийнятті заяви збільшення позовних вимог у порядку статті 255 ГПК України, суд зазначає наступне. 
Верховний Суд у постанові від 01.11.2021 у справі №405/3360/17 зазначив, що окремо від рішення суду може бути подана апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про відмову у прийняті заяви про збільшення позовних вимог, оскільки в разі відмови в задоволенні заяви про збільшення позовних вимог процесуальним наслідком є повернення такої заяви позивачу, яка, у свою чергу, може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до пункту 6 частини першої статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (подібні висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 26.04.2022 у справі №712/9611/19-ц, на яку посилається скаржник).
Отже, відмова у прийнятті заяви про зміну предмета позову зумовлює повернення такої заяви позивачу (подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15.01.2025 у справі №908/702/23).
Разом з тим пунктом 6 частини 1 статті 255 ГПК України передбачено, що окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові).
Верховний Суд у постанові від 15.08.2024 у справі №910/12648/23 виснував, що ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про зміну предмета позову за своїм змістом та застосованими судом нормами процесуального законодавства фактично є ухвалою про повернення заяви про зміну предмета позову. Відтак в цьому випадку предметом апеляційного оскарження була саме ухвала місцевого господарського суду про повернення заяви про зміну предмета позову.
Також Верховний Суд у постанові від 26.04.2022 у справі №712/9611/19-ц, скасовуючи ухвалу апеляційного господарського суду про повернення апеляційної скарги, мотивовану тим, що чинним процесуальним законодавством не передбачено оскарження ухвали про відмову в задоволенні заяви про зміну предмета позову окремо від рішення суду, виходив із того, що відмова у прийнятті заяви про зміну предмета позову зумовлює повернення такої заяви, яка, в свою чергу, може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до вимог статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (пункт 6 частини 1 статті 353 Цивільного процесуального кодексу України є аналогічним за змістом із пунктом 6 частини 1 статті 255 ГПК України). Подібні висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 15.08.2024 у справі №910/12648/23.
Отже, ураховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що заява про збільшення позовних вимог є "заявою" у розумінні пункту 6 частини 1 статті 255 ГПК України. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.01.2025 у справі №908/702/23, від 28.01.2025 у справі №916/2079/23, від 19.12.2024 у справі №910/18641/23, що є сталими та послідовними у своєму правозастосуванні.
Суд також зазначає, що оскарження ухвали про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог разом з рішенням суду не буде доцільним та ефективним, оскільки рішення суду по суті буде ухвалюватись без урахування такої заяви і в межах первісно заявлених позовних вимог, відтак і його апеляційний перегляд відбуватиметься виключно в межах первісно заявлених позовних вимог. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15.01.2025 у справі №908/702/23.
З огляду на викладене, доводи Товариства, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного господарського суду та не викликають сумнівів щодо правомірності застосування норм права під час прийняття оскаржуваного судового рішення.
За змістом частини 2 статті 293 ГПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства, оскільки правильне застосовування норм права судом апеляційної інстанції під час прийняття оскарженого судового рішення є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 234, 235, 287 - 292, 293 ГПК України, 
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 914/2911/25 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ?Брок? на постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.05.2026.
2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач