441/721/25 2/441/55/2026	

Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
11.06.2026 м. Городок
Городоцький районний суд Львівської області в складі: 
головуючого-судді Малахової – Онуфер А.М.
з участю секретаря судового засідання Стебеляк А.-А.Ю.
представника позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_3 , 17.04.2025 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок АДРЕСА_1 , 39 % готовності, в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право особистої приватної власності на ідеальну частину цього будинку та земельної ділянки к.н. 4620955300:34:006:0134 загальною площею 0, 068 га призначеної для його обслуговування (присадибна ділянка). Вимоги обґрунтовував тим, що з ОСОБА_2 з 27.08.2010 по 12.03.2025 перебував у зареєстрованому шлюбі, під час якого, своєю працею та коштами, в т.ч. кредитними, брав участь у будівництві житлового будинку на належній відповідачці земельній ділянці, що на АДРЕСА_2 , що право власності на означений об`єкт незавершеного будівництва (39 % готовності) 24.02.2025 зареєстрований за ОСОБА_2 , що він вживав заходів досудового врегулювання спору, пропонував відповідачці подарувати спірне нерухоме майно сину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак вона його пропозицію проігнорувала, тому змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Покликаючись на положення ст. 60-61, 70-71 СК України, ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК, просив позов задовольнити. 

Ухвалою судді від 13.05.2025 провадження у справі відкрито.

Представник позивача ОСОБА_1 в суді вимоги підтримав з мотивів наведених у заяві, окрім цього пояснив, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі відповідачка безоплатно набула у власність земельну ділянку площею 0, 068 га, к.н. 4620955300:34:006:0134, на якій за спільні кошти та спільними зусиллями сторін, здійснювалося будівництво житлового будинку, що на АДРЕСА_2 , зокрема позивач неодноразово укладав кредитні договори для фінансування будівництва, особисто здійснював контроль за будівельними роботами та забезпеченням матеріалами (постачанням), вкладаючи багато сил та часу на проведення робіт, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до ОСОБА_3 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Зазначив, що згоди щодо поділу майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, з відповідачкою не досягнуто, відтак ОСОБА_3 змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у відзиві від 30.07.2025 та в суді позов заперечила як безпідставний, окрім цього пояснила, що за час її дитинства батько самочинно розпочав будівництво житлового будинку на земельній ділянці, яка перебувала у його користуванні, що на АДРЕСА_2 , зокрема залив фундамент, звів стіни першого поверху та зробив міжповерхове перекриття, готовність об`єкта менше 39 %, що під час перебування у шлюбі з позивачем, їхніми спільними зусиллями, спільнею працею та за спільні доходи, отримані із заробітних плат, її в ТЦ «Метро», а відповідач таксував, згодом працевлаштувався у поліцію, у 2015 році до будинку ними добудовано лише колони та облаштовано огорожу, жодних інших робіт з будівництва будинку, позивачем не проводилося, про що можуть засвідчити сусіди, що окрім цього, останній паралельно допомагав з будівництвом своїм батькам, відповідно накладні, квитанції про придбання будівельних матеріалів можуть стосуватися того будівництва, що кредитні кошти за договорами, на які покликається сторона позивача та за якими вона і її матір, були поручителями, ОСОБА_3 використав на потреби ведення власного бізнесу (запуск риби на ставі), що земельна ділянка, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, що на АДРЕСА_2 набута нею у 2020 році безоплатно шляхом приватизації, відповідно є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу. Окрім цього зазначила, що право власності на об`єкт будівництва житлового будинку нею зареєстровано 24.02.2025, тобто після того, як вони з позивачем фактично вже не проживали та не вели спільного господарства, інше. Просить у позові відмовити.
Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Згідно ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За положеннями ст. 12, 13, 81, 82 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 27.08.2010 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
12.03.2025, рішенням Городоцького районного суду Львівської області, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено, шлюб зареєстрований 27.08.2010 виконавчим комітетом Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, актовий запис №17 - розірвано (а.с.26-27).
03.02.2020 на засіданні XХХХІІ cесії VIII cкликання Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області прийнято рішення № 1823, згідно якого ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення детального плану території щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області (а.с. 122).
25.05.2020 на засіданні XLVII cесії VIII cкликання Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області прийнято рішення № 2103, згідно якого затверджено детальний план території щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в селищі Великий Любінь Городоцького району Львівської області, земельній ділянці пл. 0,07 га присвоєно адресу АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення означеної земельної ділянки у власність (а.с. 46).
Висновком відділу містобудування та архітектури Городоцької районної державної адміністрації № 1398 від 13.07.2020 та висновком АСУД «ДОК ПРОФ 3» ГУ Держгеокадастру у Херсонській області № 7549/82-20 від 27.07.2020, погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_2 , розроблений ПП НВП «Центр землеустрою» (а.с. 45, 47-48123-130).
05.08.2020, на підставі вищеозначеного проекту землеустрою, земельній ділянці пл. 0, 0680 га, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що на АДРЕСА_2 , присвоєно кадастровий номер 4620955300:34:006:0134 (а.с. 49-53).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 222668618 від 04.09.2020, ОСОБА_2 з 01.09.2020 є власником земельної ділянки пл. 0, 068 га, к.н. 4620955300:34:006:0134 призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що на АДРЕСА_2 на підставі рішення Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області № 2293 від 29.07.2020 (а.с. 8, 115 зворот).
Згідно витягу № НВ-9961926082025 із технічної документації, вартість земельної ділянки к.н. 4620955300:34:006:0134, на 06.05.2025 становить 414 669 грн. 51 коп. (а.с. 44).
20.12.2021 сектором містобудування та архітектури Великолюбінської селищної ради Львівського району Львівської області, на замовлення ОСОБА_2 виготовлено будівельний паспорт з реєстраційним № ВР01: НОМЕР_1 на нове будівництво індивідуального житлового будинку на власній приватизованій земельній ділянці к.н. 4620955300:34:006:0134, що на АДРЕСА_2 , а 29.12.2021 повідомлено Державну інспекцію архітектури та містобудування України про початок виконання будівельних робіт на підставі означеного будівельного паспорта (а.с. 40-43, 54-55).
Із технічного паспорта на об`єкт незавершеного будівництва, виготовленого 19.02.2025 ФОП « ОСОБА_5 » на замовлення ОСОБА_2 , інших матеріалів справи убачається, що об`єктом незавершеного будівництва є житловий будинок садибного типу загальною площею 52, 7 кв.м., розташований на земельній ділянці к.н. 4620955300:34:006:0134, що на АДРЕСА_2 , належній відповідачці на підставі рішення органу місцевого самоврядування № 2293 від 29.07.2020, площа забудови (під основною будівлею) становить 74, 2 кв.м., висота будівлі – 2, 6м, об`єкт 39 % готовності. Об`єкт складається з стрічкового (бутобетоного) фундаменту, стін, міжповерхового перекриття (бетон), підлоги першого поверху (бетон) та покрівлі (азбесто-цементні хвилясті листи), при об`єкті наявні вимощення та огорожа, інвентаризаційна вартість майна на 19.02.2025 становить – 622 137 грн. (а.с. 30-39).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 425664100 від 06.05.2025, право власності на об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок садибного типу площею 52, 7 кв.м., 39 % готовності, що на АДРЕСА_2 , 24.02.2025 зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 7 зворот, 58-59).
Частиною 3 ст. 331 ЦК України передбачено, що у разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону.
Отже, з аналізу норм статті 331 ЦК України можна дійти висновку, що законодавець передбачив (у разі необхідності) можливість володіння та розпорядження об`єктом незавершеного будівництва. Тобто за необхідності вчинення юридично значимих дій (зокрема, правочинів) щодо такого майна його власник може зареєструвати за собою право власності на об`єкт незавершеного будівництва, що для цілей цивільного обороту перетворює його в повноцінний об`єкт нерухомості.
Також Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прямо передбачено, що об`єкти незавершеного будівництва можуть бути об`єктами речових прав та включаються до цивільного обороту у спосіб проведення їхньої державної реєстрації, що за своєю суттю є офіційним визнанням та підтвердженням з боку держави оборотоздатності відповідних об`єктів.
Таким чином, у цій справі, предметом спору про поділ майна подружжя є саме об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) площею 52, 7 кв.м., 39 % готовності, що на АДРЕСА_2 як повноцінний об`єкт нерухомості.
За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Згідно частини третьої статті 368, частиною другою 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Про те, що позивач брав активну участь власною працею та коштами у будівництві об`єкта незавершеного будівництва, придбавав будівельні матеріали та вів контроль за будівельними роботами, підтверджується довідками форми ОК-5 та форми ОК-7 від 06.05.2025 (а.с. 61-63), копіями кредитних договорів № 34/В5, №230/В5, №2/24/В5 та № 109/22/В5, укладених між ним та Церковною кредитною спілкою «Анісія», згідно яких він 10.02.2020, 07.10.2021, 10.01.2024 та 23.11.2022 отримав кредити для будівництва будинку в розмірах 200 000 грн., 35 000 грн., 43 750 грн. та 200 000 грн. відповідно (а.с. 8 зворот, 16-25), а також дослідженими в судовому засіданні та долученими до справи оригіналами квитанцій, видаткових накладних, іншими платіжними документами.
Окрім цього, із пояснень відповідачки в суді, інших матеріалів справи також убачається, що грошові кошти, отримані нею від трудової діяльності в ТЦ «Метро», використовувалися для фінансування будівництва спірного житлового будинку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15 сформульовано висновок, що законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідачкою не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя на спірний об`єкт незавершеного будівництва, що на АДРЕСА_2 , а покликання в суді та у відзиві від 30.07.2025 про те, що будівництво означеного об`єкту розпочато її батьком, свого підтвердження при розгляді справи судом, не знайшли.
Самі по собі покликання відповідачки про те, що кошти за кредитними договорами ОСОБА_3 використав на потреби ведення власного бізнесу, як і про те, що накладні, квитанції про придбання будівельних матеріалів стосуються будівництва батьків позивача, суд оцінює, як неспроможні.
Таким чином, ураховуючи встановлені у цій справі обставини та досліджені в судовому засіданні подані сторонами докази, суд дійшов висновку, що будівництво спірного об"єкта незавершеного будівництва на АДРЕСА_2 розпочато сторонами в грудні 2021 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за їхні спільні сумісні кошти та спільною працею, і презумпція спільності права власності подружжя на таке майно, відповідачкою не спростована, тому на нього поширюється режим спільного сумісного майна.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 5.5). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18).
Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, ураховуючи, що у цій справі, предметом спору про поділ майна подружжя є саме об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1 , 39 % готовності, як зареєстрований повноцінний об`єкт нерухомості, і презумпція спільності права власності подружжя на таке майно, відповідачкою не спростована, суд, у порядку поділу майна подружжя, визнає за ОСОБА_3 право на частку в означеному об`єкті незавершеного будівництвом житлового будинку, усунувши невизначеність у правовому режимі відповідної споруди. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.04.2026 у справі №607/10858/22 підкреслила, що таке судове рішення не замінює процедуру введення об`єкта незавершеного будівництва в експлуатацію та не звільняє сторін у справі (співвласників) від обов`язку із вчинення дій, спрямованих на завершення процедури оформлення речових прав на це майно як на завершений будівництвом об`єкт нерухомості, але закріплює правовий режим цього майна як такого, що належить сторонам на праві спільної власності, усуває правову невизначеність у питанні власників та їх часток, є підставою для проведення державної реєстрації речових прав саме на об`єкт незавершеного будівництва, а також захищає права та інтереси того з подружжя (співвласника), який не є формальним забудовником, підтверджуючи його право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, а після введення його в експлуатацію та державної реєстрації права власності - в об`єкті нерухомого майна. При цьому, ступінь готовності спорудженого подружжям об`єкта незавершеного будівництва не є кваліфікуючою ознакою для ідентифікації відповідного об`єкта як оборотоздатного та не впливає на можливість застосування такого способу захисту порушеного права, як визнання за одним із подружжя (співвласником) права власності на його частку в спільному майні в порядку його поділу.
Що стосується позовної вимоги про поділ земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт незавершеного будівництва.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (пункт 5 частини першої статті 57 СК України).
Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913 «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року.
Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 спірну земельну ділянку площею 0, 068 га, к.н. 4620955300:34:006:0134, в порядку безоплатної приватизації отримала у власність на підставі рішення Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області № 2293 від 29.07.2020, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що на АДРЕСА_2 , отже, ця земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідачки.
Разом з цим, згідно з частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.
Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суд дійшов висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться зареєстрований у встановленому законом порядку об`єкт незавершеного будівництва, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до ОСОБА_3 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності незавершеного будівництвом спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
З огляду на наведене вимога позову про визнання житлового будинку - об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволенню не підлягає як така, що не відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права позивача. Така вимога складає підставу (а не предмет) позову про поділ майна подружжя і не потребує окремого артикулювання в позовній заяві.
За наведеного, керуючись ст. 4 ,5, 12, 81, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, ст. 60, 63, 68, 69,70 СК України, ст. 331, 368, 372, 377 ЦК України, суд, -
в и р і ш и в :
позов задовольнити частково.
В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОПП НОМЕР_2 ) право власності на частину незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_2 та частину земельної ділянки пл. 0, 068 га, призначеної для його обслуговування, що на АДРЕСА_2 ,
визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОПП НОМЕР_3 ) право власності на іншу частину незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_2 та частину земельної ділянки пл. 0, 068 га, призначеної для його обслуговування, що на АДРЕСА_2 .
У задоволенні решти вимог – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
С у д д я А.М. Малахова – Онуфер