ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
09.06.2026	Справа № 910/12666/25	
За позовом Київської міської ради
до Приватного акціонерного товариства «АВТОБАЗА №1»
про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 1 028 638, 63 грн
Суддя Карабань Я.А.
Секретар судових засідань Дубина Т.М.
представники учасників справи:
від позивача: Буханистий О.В.;
від відповідача: Хасін І.Б.;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київська міська рада (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «АВТОБАЗА №1» (надалі - відповідач) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 1 047 386,22 грн.
Позовні вимоги, з посиланням на ст. 15, 16, 257, 1212 Цивільного кодексу України, ст. 83, 93, 116, 120, 122, 123, 124, 125, 152, 206 Земельного кодексу України, ст.14, 284, 289 Податкового кодексу України, ст. 23 Закону України «Про оцінку земель», ст. 21 Закону України «Про оренду землі», мотивовані тим, що відповідач набувши право власності на нерухоме майно по вулиці Пшеничній, будинок 9 у Святошинському району міста Києва, що розташоване на земельній ділянці комунальної власності загальною площею 4,0710 га за кадастровим номером 8000000000:75:313:0002, не оформив та не зареєстрував речові права на земельну ділянку, не вносив плату за користування нею, внаслідок чого за період з 08.07.2023 по 22.09.2025 безпідставно зберіг грошові кошти у вигляді орендної плати.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/12666/25, визнано справу малозначною та постановленої її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
23.10.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти позову та, зокрема, зазначає, що позивач помилково застосовує правові висновки Верховного Суду щодо справ про безпідставно збережені кошти після переходу права власності на нерухомість, оскільки відповідач не набував нерухомість від іншого власника та є первинним власником об`єктів та користувачем земельної ділянки з 1998 року. Вказує, що відповідач користувався земельною ділянкою на підставі договору оренди від 08.07.1998, яким встановлено орендну ставку 2 % від нормативної грошової оцінки та усі нараховані платежі за землю за спірний період були сплачені у повному обсязі, що підтверджується довідкою податкового органу. Також зазначає, що неможливість укладення нового договору оренди спричинена бездіяльністю позивача, який понад два роки не розглядає заяву відповідача про поновлення договору, а тому позивач не може покладати негативні наслідки власної бездіяльності на відповідача шляхом стягнення додаткових платежів за статтею 1212 Цивільного кодексу України. Крім цього, вказує, що розрахунок нормативної грошової оцінки земельної ділянки здійснено неправильно через помилкове застосування коефіцієнтів індексації, оскільки позивач безпідставно визначив НГО за 2023 рік шляхом ділення НГО за 2024 рік на коефіцієнт 1,051 замість застосування коефіцієнта 1,12, внаслідок цього базова величина для розрахунку позовних вимог є завищеною. Також зазначає, що навіть за відсутності договору оренди рішеннями Київської міської ради встановлено плату за землю у розмірі 3 % НГО, тому максимальний розмір коштів, на які потенційно міг би претендувати позивач, не може перевищувати 3 % НГО, а відтак вимога про стягнення платежів виходячи із ставок 4 % НГО не ґрунтується на законі та рішеннях Київської міської ради. Крім цього, вказує, що код цільового призначення земельної ділянки остаточно не визначений та не затверджений уповноваженим органом, інформація про код 11.02 була внесена до ДЗК лише як можливий варіант та не є остаточним рішенням компетентного органу, відтак позивач безпідставно застосував коефіцієнти орендної плати, пов`язані саме з кодом 11.02. Також відповідач зазначає, що частина нерухомого майна відповідача була знищена внаслідок збройної агресії російської федерації та прямого влучання БПЛА 31.07.2025. Внаслідок цього, на думку відповідача, він має право на податкову пільгу, передбачену підпунктом 69.14-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, починаючи з 01.07.2025 відповідач звільняється від плати за землю щодо 50 % площі земельної ділянки. Крім цього, до відзиву додана заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, посилаючись на те, що ціна позову є значною, а обставини справи суттєво відрізняються від більшості інших справ за аналогічними позовами Київської міської ради.
27.10.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує проти викладених відповідачем доводів у відзиві на позов, посилаючись на те, що строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився 08.07.2023, а доказів його поновлення або укладення нового договору відповідач не надав. Вказує, що сам факт звернення із заявою про поновлення договору не породжує права користування земельною ділянкою на умовах попереднього договору, оскільки відповідач після припинення дії договору використовував земельну ділянку без належної правової підстави, а тому зобов`язаний відшкодувати безпідставно збережені кошти. Також зазначає, що для спорів про стягнення безпідставно збережених коштів не мають правового значення причини, з яких користувач не оформив право на земельну ділянку, оскільки Верховний Суд неодноразово зазначав, що для задоволення таких вимог достатньо встановити факт користування сформованою земельною ділянкою та правильність розрахунку безпідставно збережених коштів, а тому посилання відповідача на нібито бездіяльність Київської міської ради не спростовують факту користування земельною ділянкою без належних правових підстав. Крім цього, вказує, що предметом позову є не стягнення податкового боргу, а повернення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою та сплата земельного податку не звільняє особу від обов`язку відшкодувати власнику земельної ділянки кошти, які мали бути сплачені за користування нею, оскільки податкові правовідносини та кондикційні вимоги мають різну правову природу. Також зазначає, що відповідач помилково тлумачить порядок застосування коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель, так як для визначення НГО за 2023 рік НГО за 2024 рік обґрунтовано поділено на коефіцієнт індексації, який застосовувався саме до 2023 року, оскільки він сформував показник НГО на 2024 рік, а відтак розрахунок позивача є правильним та відповідає вимогам законодавства. Крім цього, вказує, що відомості про цільове призначення земельної ділянки містяться у Державному земельному кадастрі та є офіційними даними, які підлягають врахуванню при визначенні розміру плати за землю, а тому твердження відповідача про те, що код 11.02 має лише «можливий» характер, не спростовує факту внесення відповідних відомостей до кадастру та їх чинності на момент розрахунку. Також зазначає, що обставини пошкодження окремих об`єктів нерухомості не впливають на сам факт користування земельною ділянкою та не спростовують виникнення кондикційного зобов`язання та належних доказів застосування податкових пільг саме до спірних правовідносин відповідач не надав. Крім цього, вказує, що навіть наявність податкових пільг не усуває обов`язку повернути безпідставно збережені кошти власнику земельної ділянки. Також у відповіді на відзив позивачем заявлено клопотання про долучення доказів на виконання ухвали суду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення, з підстав наведених в ухвалі.
07.11.2025 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній просить суд поновити строк на їх подання.
10.11.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання в справі на 27.01.2026.
Так, у період з 26.01.2026 по 30.01.2026 суддя Карабань Я.А. перебувала на лікарняному, а тому підготовче засідання призначене на 27.01.2026 не відбулось.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 призначено підготовче засідання в справі на 18.02.2026 та в порядку ст.74 ГПК України повторно витребувано в позивача та відповідача письмові пояснення.
04.02.2026 від представника відповідача надійшла заява про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 18.02.2026 на іншу дату.
У підготовче засідання 18.02.2026 з`явилась представник позивача, представник відповідача в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Суд протокольною ухвалою в порядку ст.74 ГПК України втретє витребував у позивача та відповідача письмові пояснення. Також суд протокольними ухвалами в порядку ст.74 ГПК України витребував у позивача: детальний розрахунок безпідставно набутих грошових коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою, враховуючи відомості з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України щодо знищення 31.07.2025 частини нерухомого майна; письмові пояснення з нормативно-правовим обґрунтуванням щодо застосування положень пп. 69.14-1 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України до спірних правовідносин; письмові пояснення з наданням відповідних доказів відносно того, чи дорівнює або перевищує/не перевищує загальна площа знищеного об`єкта нежитлової нерухомості одну третину загальної площі земельної ділянки за кадастровим номером 8000000000:75:313:0002, на якій був розташований такий зруйнований об`єкт нерухомого майна та вказати відповідно до пп. 69.14-1 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України до якої категорії обмежень для юридичних осіб - власників знищених об`єктів житлової нерухомості площі земельних ділянок, на які поширюється дія цього підпункту відноситься земельна ділянка (50 відсотків площі земельної ділянки або 100 відсотків площі земельної ділянки).
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів та призначено підготовче засідання в справі на 10.03.2026. Також у порядку ст.74 ГПК України витребувано в позивача детальний розрахунок та втретє витребувано у сторін письмові пояснення.
20.02.2026 від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких позивачем заявлено клопотання про зменшення позовних вимог, з урахуванням якого позивач просить суд стягнути з відповідача 1 028 638, 63 грн безпідставно набутих грошових коштів.
23.02.2026 від представника відповідача надійшли пояснення.
У підготовче засідання 10.03.2026 з`явились представники позивача та відповідача. Суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи додаткові пояснення позивача від 20.02.2026 та пояснення відповідача від 23.02.2026. Також суд протокольною ухвалою прийняв клопотання позивача про зменшення позовних вимог та подальший розгляд справи постановив здійснювати з його урахуванням. Крім цього, суд протокольною ухвалою в порядку ст.74 ГПК України витребував у відповідача письмові пояснення з наданням відповідних доказів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 відкладено підготовче засідання в справі на 07.04.2026.
12.03.2026 від представника відповідача надійшла заява про винесення окремої ухвали.
12.03.2026 від представника відповідача, на виконання вимог ухвали суду, надійшли додаткові пояснення.
06.04.2026 від представника позивача надійшли заперечення на заяву відповідача про винесення окремої ухвали.
У підготовче засідання 07.04.2026 з`явились представники позивача та відповідача. Суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи додаткові пояснення відповідача від 12.03.2026. Також суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні заяви відповідача від 12.03.2026 про винесення окремої ухвали.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.2026, враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, у підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонами було заявлено про надання суду всіх наявних у них доказів і пояснень по справі, закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/12666/25 до судового розгляду по суті на 05.05.2026.
22.04.2026 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 05.05.2026, на іншу дату.
У судове засідання 05.05.2026 з`явився представник позивача, представник відповідача в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2026 відкладено судове засідання в справі на 09.06.2026.
У судове засідання 09.06.2026 з?явились представники сторін. Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог, позов просив задовольнити, представник відповідача заперечував проти задоволення позову.
У судовому засіданні 09.06.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 09.10.2025 №№ 447061727, 447059063, 447059458, 447059729, 447060144, 447060333, 447061574, 447061390, 447061181, 447060742, 447057502, 447057858, 447058436 (т.1 а.с.13-25) відповідач є власником комплексу складських та адміністративно-побутових приміщень загальною площею 23 203,7 кв.м., які знаходяться за адресою: м.Київ, вул. Пшенична, буд.9, а саме: 
- зварювальний цех (літ. «Є») загальною площею 368,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584858380000; номер відомостей про речове право: 8878976 від 20.11.2014); 
- будівля контрольно-технічного пункту (літ «І») загальною площею 42,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584857880000; номер відомостей про речове право: 8878956 від 20.11.2014); 
- склад з адміністративними приміщеннями (літ. «Б») загальною площею 2 811,2 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584850980000; номер відомостей про речове право: 8878866 від 20.11.2014); 
- будівля діагностики (літ «Н») загального площею 2 459,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584849380000; номер відомостей про речове право: 8878834 від 20.11.2014); 
- мийка з очисними спорудами (літ «В») загальною площею 496,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584844580000; номер відомостей про речове, право: 8878750 від 20.11.2014); 
- допоміжна споруда (очисна) (літ. «Г») загальною площею 11,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584840380000; номер відомостей про речове право: 8878689 від 20.11.2014); 
- автозаправочний блок (літ. «Д») загальною площею 1 108,8 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584835780000; номер відомостей про речове право: 8878639 від 20.11.2014);
- будівля допоміжних цехів з адміністративними приміщеннями (літ. «К») загальною площею 106,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584829180000; номер відомостей про речове право: 8878546 від 20.11.2014);
- склад з адміністративними приміщеннями (літ. «М») загальною площею 3 899,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584825880000; номер відомостей про речове право: 8878500 від 20.11.2014);
- будівля складу з адміністративним блоком (літ. «Ж») загальною площею 1 404,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584816780000; номер відомостей про речове право: 8878356 від 20.11.2014);
- заглиблений склад з адміністративними приміщеннями (літ. «З») загальною площею 2 468,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584811680000; номер відомостей про речове право: 8878278 від 20.11.2014);
- ремонтно-технічна майстерня (літ. «О») загальною площею 4 535,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584799580000; номер відомостей про речове право: 8878099 від 20.11.2014);
- адміністративно-побутовий корпус (літ. «Л») загальною площею 3 490,0 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584799380000; номер відомостей про речове право: 8878100 від 20.11.2014). 
08.07.1998 між Київською міською державною адміністрацією та відповідачем було укладено договір на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди №75-5-00024 (надалі - договір оренди), відповідно до п.1.1. якого, Київська міська державна адміністрація, на підставі розпорядження від 12.11.1997 №1821 надає, а відповідач приймає в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 4,0710 га, у тому числі землі автомобільного транспорту - 4,0710 га, згідно з планом користування, що додається.
Згідно з п.1.2. договору оренди, земельна ділянка надається в тимчасове дострокове користування на умовах оренди строком на 25 років для експлуатації та обслуговування комплексу будівель і споруд автобази на вул. Пшеничній, 9 у Ленінградському районі (нова назва - Святошинський район).
Пунктом 2.1. договору оренди визначено, що плата за землю вноситься землекористувачем відповідно до Закону України «Про плату за землю» у вигляді орендної плати у розмірі 2% від грошової оцінки земельної ділянки, що орендується.
Як зазначає позивач, термін оренди за договором сплив 07.07.2023 (08.07.2023 + 25 років) та договір оренди №75-5-00024 від 08.07.1998 надалі не поновлювався.
Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує, що відповідач з моменту закінчення дії договору оренди №75-5-00024 від 08.07.1998 (07.07.2023) по 22.09.2025, не оформив право власності або користування на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:75:313:0002, площею 4,0710 га та використовував її без достатніх правових підстав, не сплачуючи орендну плату, що за переконанням позивача є підставою для стягнення з останнього безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України за період з 08.07.2023 (з дати втрати чинності договором оренди №75-5-00024 від 08.07.1998) по 22.09.2025.
Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 у справі № 922/3361/19, від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18 неодноразово зазначав, що при розгляді справ про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої плати підлягають встановленню обставини, зокрема, чи є земельна ділянка сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частина 4 статті 791 Земельного кодексу України).
Як убачається із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-7400505682023 від 11.07.2023 (т.1 а.с.101-103) державна реєстрація вказаної вище земельної ділянки проведена 08.07.1998.
Отже, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:75:313:0002 по вулиці Пшеничній, будинок 9 у Святошинському району міста Києва в розумінні статті 791 Земельного кодексу України сформована та є об`єктом цивільних прав з 08.07.1998.
Як підтверджено матеріалами справи та не заперечується самими сторонами, на вказаній вище земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомості, що належать на праві власності відповідачу.
Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України реалізується через право постійного користування або право оренди.
Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування (частина 1 статті 123 Земельного кодексу України).
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу (частина 1 статті 124 Земельного кодексу України).
Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина 1 статті 93 Земельного кодексу України).
Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина 1 статті 116 Земельного кодексу України).
Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України.
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. (частини 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України у редакції чинній станом на дату набуття відповідачем права власності на об`єкти нерухомого майна).
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (частина 1 статті 125 Земельного кодексу України).
Як убачається з положень статті 120 та 125 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені.
Проте, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат.superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.12.2021 в справі №924/856/20, від 27.09.2022 у справі №922/423/19, від 02.11.2022 у справі №915/766/21, від 16.11.2022 у справі №922/519/20, від 20.12.2022 у справі №924/250/19, від 06.09.2023 у справі №910/5909/22.
Слід зазначити, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина 1 статті 1212 Цивільного кодексу України).
Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 Цивільного кодексу України).
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов:
- набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);
- набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка (частина 1 статті 206 Земельного кодексу України).
Плата за землю справляється відповідно до закону (частина 2 статті 206 Земельного кодексу України).
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (пункту 14.1.1.47 статті 14 Податкового кодексу України).
Оскільки, відповідач у спірний період не був власником або постійним землекористувачем зазначеної земельної ділянки, останній не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, а тому то єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата.
Разом з тим, суд зазначає, що позивач невірно обраховує розмір безпідставно збережених відповідачем коштів орендної плати починаючи з 08.07.2023, оскільки відповідно до ч.1 ст.254 Цивільного кодексу України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а тому, враховуючи п.1.2. договору оренди №75-5-00024 від 08.07.1998, відповідно до якого, земельна ділянка надається в тимчасове дострокове користування на умовах оренди строком на 25 років, останнім днем чинності договору є саме 08.07.2023 (08.07.1998 + 25 років), а не 07.07.2023, як визначено позивачем, а тому розмір безпідставно збережених відповідачем коштів орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:75:313:0002 по вулиці Пшеничній, будинок 9 у Святошинському району міста Києва слід обраховувати починаючи з 09.07.2023 (з дати втрати чинності договору оренди №75-5-00024 від 08.07.1998) по 22.09.2025.
Відповідно до пунктів 14.1.125, 14.1.136 статті 14 та статті 288.5 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною.
Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території (пункту 284.1. статті 284 Податкового кодексу України).
Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.
Зокрема, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу для земельних ділянок, нормативно грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки (пункт 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України).
Згідно з положеннями ст.20 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт.
Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Технічна документація з бонітування ґрунтів та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, звіти про експертну грошову оцінку земельних ділянок державної та комунальної власності, звіти про експертну грошову оцінку земельних ділянок, що проводиться для цілей оподаткування, нарахування та сплати інших обов`язкових платежів, що справляються відповідно до законодавства, є публічною інформацією.
Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 року в справі № 629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 в справі № 320/5877/17 (пункт 71).
Висновок про те, що належним доказом розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути витяг, довідка або технічна документація з нормативної грошової оцінки, Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 09.11.2021 року в справі № 905/1680/20.
Так, при здійсненні розрахунку розміру безпідставно збережених коштів позивач виходив із нормативної грошової оцінки земельної ділянки визначеної відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.09.2025 № НВ-0001890962025 за 2024 рік у розмірі 57 858 829, 26 грн та згідно з витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 22.09.2025 № НВ-9978780412025 за 2025 рік у розмірі 64 799 870, 23 грн, а для визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2023 рік застосував коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель за 2023 рік у розмірі 1,051 та здійснив зворотний розрахунок від відомої нормативної грошової оцінки за 2024 рік, у результаті нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2023 рік склала 55 051 217,18 грн (57 858 829,26 грн/1,051)
Розміри нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2024-2025 роки відповідачем не заперечуються, однак щодо визначення нормативної грошової оцінки (НГО) за 2023 рік, відповідач зазначає, що позивач помилково визначає НГО за 2023 рік саме шляхом ділення, проте, плутає 1,051 та 1,12, відповідно, розрахунок НГО за 2023 рік, як база для нарахування орендної плати, має виглядати так: 57 858 829,26/1,12 = 51 659 668, 98грн.
Так, положенням статті 289 Податкового кодексу України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2025 у справі № 903/622/24, суд дійшов висновку про таке: « 5.10. Відповідно до положень пункту 289.2 статті 289 Податкового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік. У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, зазначеної в технічній документації з нормативної грошової оцінки земель та земельних ділянок».
Індекс споживчих цін встановлюється Державною службою статистики України, є загальнодоступним, розміщується на їх офіційному сайті, а тому не потребує доказування. Відповідно до інформації з офіційного сайту Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, адже саме цей орган уповноважений реалізовувати державну політику у сфері земельних відносин (https://land.gov.ua/derzhgeokadastr-povidomlyaye-pro-indeksacziyu-normatyvnoyi-groshovoyi oczinky-zemel-za-2025-rik/) «значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2024 рік становить 1,12 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь); за 2023 рік становить 1, 051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь).
Крім того, витяги, які були та будуть сформовані в період з 01 січня до 15 січня 2026 року, не містять коефіцієнтів індексації за 2025 рік. Відповідно значення нормативної грошової оцінки земельних ділянок, зазначене в цих витягах, потребуватиме перерахунку із застосуванням коефіцієнта індексації за 2025 рік».
Доводи відповідача про те, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2023 рік повинна визначатися шляхом ділення показника за 2024 рік на коефіцієнт 1,12, а не 1,051, суд відхиляє як необґрунтовані, з огляду на таке.
Так, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.09.2025 № НВ-0001890962025 нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2024 рік становить 57 858 829, 26 грн, що не заперечується відповідачем. При цьому, як установлено вище, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель за 2023 рік відповідно до вимог податкового законодавства становить 1,051. Саме цей коефіцієнт застосовувався для переходу від показника 2023 року до показника 2024 року.
Отже, для визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2023 рік необхідно здійснити зворотний розрахунок шляхом ділення показника за 2024 рік на коефіцієнт індексації, який був застосований саме у 2023 році, тобто:
57 858 829, 26 грн/1,051 = 55 051 217,18 грн.
Натомість відповідач, здійснюючи розрахунок із застосуванням коефіцієнта 1,12, фактично використовує коефіцієнт індексації, який стосується іншого податкового періоду та застосовується для визначення показника наступного року (2024). За таких обставин використання коефіцієнта 1,12 для обрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2023 рік не ґрунтується на вимогах законодавства та суперечить самому механізму індексації нормативної грошової оцінки земель.
Суд також враховує, що застосування коефіцієнта 1,12 до показника нормативної грошової оцінки за 2024 рік призводить до штучного заниження бази розрахунку орендної плати та безпідставно нівелює результати індексації, проведеної за 2023 рік із використанням коефіцієнта 1,051. Тому наведений відповідачем розрахунок у сумі 51 659 668,98 грн не може бути визнаний правильним та не приймається судом як належний доказ розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2023 рік.
Відтак позивач правомірно визначив нормативну грошову оцінку земельної ділянки за 2023 рік у розмірі 55 051 217,18 грн шляхом застосування коефіцієнта індексації 1,051, який є релевантним саме для відповідного розрахункового періоду.
Отже, суд дійшов висновку, що при розрахунку розміру безпідставно збережених коштів позивач обґрунтовано виходив із нормативної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:313:0002 у сумі 55 051 217,18 грн за 2023 рік, 57 858 829,26 грн за 2024 рік та 64 799 870, 23 грн за 2025 рік.
Як убачається із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-7400505682023 від 11.07.2023 (т.1 а.с.101-103), земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:75:313:0002 належить до земель з видом цільового призначення: 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.
Ставка орендної плати визначається за період 08.07.2023 - 31.12.2023 - відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» від 08.12.2022 № 5828/5869; 01.01.2024 - 31.12.2024 - відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2024 рік» від 14.12.2023 № 7531/7572; 01.01.2025 - 22.09.2025 - відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2025 рік» від 05.12.2024 № 426/10234, де визначені розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки). До земель з видом цільового призначення - 11.02 застосовується ставка орендної плати на 2023, 2024 роки - 3%; на 2025 рік - 4%.
Відповідно до розрахунку позивача загальна сума відшкодування у розмірі розраховується таким чином: 
1. з 08.07.2023 по 31.12.2023: 55 051 217,18*3%/365*177 днів = 800 882,09 грн; 
2. з 01.01.2024 по 31.12.2024: 57 858 829,26*3%/366*366 днів = 1 735 764,88 грн; 
3. з 01.01.2025 по 29.07.2025: 64 799 870,23*4%/365*210 днів = 1 491 284,68 грн; 
4. з 30.07.2025 по 22.09.2025: 64 799 870,23*4%/365*55 днів = 390 574,56 грн,
а разом: 800 882,09 + 1 735 764,88 + 1 881 859,25 + 390 574,56 = 4 418 506, 22 грн.
Відповідач, заперечуючи проти позову, зокрема, зазначає, що внаслідок терористичного акту, вчиненого російською федерацією проти України, в ніч з 30 на 31 липня 2025 року в результаті прямого влучання БПЛА на територію об`єкта нерухомості, що належить на праві власності відповідачу та розташований саме за адресою: вул. Пшенична, 9, виникла масштабна пожежа та руйнування, що призвело до повного знищення будівлі літера «Д» та пошкодження будівлі літера «Н» та іншого майна Товариства та орендарів зазначених об`єктів нерухомості, розташованих за адресою м. Київ вул. Пшенична 9. Зазначена будівля літера «Д», яка зареєстрована як автозаправочний блок (літ. «Д») загальною площею 1108,8 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584835780000; номер відомостей про речове право: 8878639 від 20.11.2014) використовувалася також як складське приміщення та приміщення для зберігання архіву. На думку відповідача, він звільняється від плати за землю за 50% земельної ділянки за період з 01.07.2025 відповідно до п.п. 69.14-1 Прикінцевих положень Податкового кодексу України.
Позивач, у свою чергу зазначає, що до спірних правовідносин зі стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою взагалі не можуть бути застосовані зазначені вище норми Податкового кодексу України, оскільки у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20 викладений висновок про застосування норм права, відповідно до якого: « 49. З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: «власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України». Як зазначає позивач, положення абзацу 1 підпункту 69.14-1 пункту 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України поширюються на осіб, які на період, зазначений в цій нормі мали укладений договір оренди земельної ділянки, право користування відповідно до якого зареєстроване в установленому законом порядку, адже саме договір оренди є підставою для нарахування орендної плати. Отже, на думку позивача, відповідач не підпадає під дію зазначеної норми Податкового кодексу України, адже право оренди земельної ділянки за відповідачем не було зареєстровано.
Суд, дослідивши фактичні обставини справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, дійшов висновку про таке.
Так, відповідно до пп. 69.14-1 п. 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, знищені внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, дані про знищення яких та дані про земельні ділянки, на яких були розташовані зазначені об`єкти нерухомого майна, внесені до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України (далі - Реєстр майна), в межах площ (земельних ділянок), визначених цим підпунктом.
Площі земельних ділянок, на які поширюється дія цього підпункту, обмежуються:
для фізичних осіб - власників знищених об`єктів житлової нерухомості:
у селах - не більш як 0,25 гектара,
у селищах - не більш як 0,15 гектара,
у містах - не більш як 0,1 гектара;
для фізичних та юридичних осіб - власників знищених об`єктів нежитлової нерухомості та юридичних осіб - власників знищених об`єктів житлової нерухомості:
100 відсотків площі земельної ділянки - у разі якщо загальна площа знищеного об`єкта житлової або нежитлової нерухомості дорівнює або перевищує одну третину загальної площі земельної ділянки, на якій був розташований такий зруйнований об`єкт нерухомого майна;
50 відсотків площі земельної ділянки - у разі якщо загальна площа знищеного об`єкта житлової або нежитлової нерухомості не перевищує одну третину загальної площі земельної ділянки, на якій був розташований такий зруйнований об`єкт нерухомого майна.
Плата за землю за земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, знищені внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, не нараховується і не сплачується за період починаючи з першого числа місяця, на який припадає дата знищення нерухомого майна, згідно з Реєстром майна, до останнього числа місяця, у якому зареєстровано речове право на новозбудований на такій земельній ділянці об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, або до останнього числа місяця, в якому припинено або скасовано воєнний стан в Україні, але не пізніше ніж до 1 січня 2026 року.
Згідно з витягом з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України від 01.10.2025 (т.1 а.с.83) та акту комісійного обстеження від 26.09.2025 (т.1 а.с. 84), у ніч з 30.07.2025 на 31.07.2025 були пошкоджені такі об`єкти нерухомого майна: 
- будівля діагностики (літ «Н») загального площею 2 459,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584849380000) пошкоджено на 30% внаслідок влучання уламків та пожежі;
- автозаправочний блок (літ. «Д») загальною площею 1 108,8 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584835780000) зруйновано, зовнішні стіни, фасад: повністю зруйновано, дах/покрівля: повністю зруйновано, внутрішні стіни/перегородни: повністю зруйновано.
Відповідно до витягу з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України від 28.10.2025 (т.1 а.с.135) та акту комісійного обстеження від 09.10.2025 (т.1 а.с. 136), у ніч з 30.07.2025 на 31.07.2025 об`єкт нерухомого майна, а саме: автозаправочний блок (літ. «Д») загальною площею 1 108, 8 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584835780000 пошкоджено на 81-100%, об`єкт непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні порушення несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйновані об`єкти).
Отже, у порядку визначеному пп. 69.14-1 п. 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України відповідачем підтверджено пошкодження будівлі діагностики (літ «Н») загального площею 2 459,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584849380000), а також знищення автозаправочного блоку (літ. «Д») загальною площею 1 108,8 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584835780000).
Разом з цим, щодо доводів позивача про незастосування до спірних правовідносин положень підпункту 69.14-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, суд зазначає таке.
Так, аналіз змісту підпункту 69.14-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України свідчить, що він має спеціальний та імперативний характер і регулює питання звільнення від плати за землю у разі знищення нерухомого майна внаслідок бойових дій.
Застосування цієї норми можливе за наявності двох умов: знищення житлового чи нежитлового об`єкта внаслідок бойових дій та внесення відповідних відомостей до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України. Лише за таких обставин закон прямо передбачає звільнення від плати за землю, що виключає розширювальне чи довільне тлумачення норми.
При цьому законодавець пов`язав право на звільнення від плати за землю саме зі статусом власника знищеного об`єкта нерухомості, а не з видом речового права на земельну ділянку. 
Такий висновок узгоджується з конструкцією самого підпункту 69.14-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, оскільки критерієм визначення обсягу звільнення законодавець визначив не речове право на земельну ділянку, а співвідношення площі знищеного об`єкта нерухомого майна до площі земельної ділянки, на якій він був розташований. Зокрема, закон прямо встановлює, що для фізичних та юридичних осіб - власників знищених об`єктів нежитлової нерухомості звільнення застосовується у розмірі 100 або 50 відсотків площі земельної ділянки залежно від частки площі знищеного об`єкта у співвідношенні до площі земельної ділянки.
Отже, право на звільнення від плати за землю поставлено у залежність від факту знищення об`єкта нерухомості та його характеристик, що свідчить про поширення дії підпункту 69.14-1 на власників таких об`єктів незалежно від виду їх права на земельну ділянку. Тому доводи позивача про застосування цієї норми виключно до осіб, які мають зареєстроване право на землю або є платниками плати за землю у загальному розумінні Податкового кодексу України, не відповідають змісту закону та фактично зводяться до його необґрунтовано звужувального тлумачення.
Поряд з цим, суд звертає увагу, що під час розгляду справи позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, у якій, з огляду на наявність у Державному реєстрі майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, відомостей щодо знищення частини нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, здійснив перерахунок заявленої до стягнення суми та зменшив її на 18 747, 58 грн, що відповідає визначеній ним частці площі знищеного майна (4,8 %), унаслідок чого розмір безпідставно збережених коштів було зменшено з 4 418 506, 22 грн до 4 399 758, 63 грн, а суму позовних вимог з 1 047 386, 22 грн до 1 028 638, 63 грн.
Отже, звертаючись до суду із заявою про зменшення позовних вимог, позивач фактично визнав наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень підпункту 69.14-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України та необхідність врахування передбаченого цією нормою звільнення від плати за землю при визначенні розміру спірних нарахувань.
За таких обставин доводи позивача про те, що підпункт 69.14-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України взагалі не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є внутрішньо суперечливими та не узгоджуються з його власною процесуальною позицією, викладеною у заяві про зменшення позовних вимог.
Крім цього, стосовно правового висновку, на який посилається позивач, що викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20, суд зазначає таке.
Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20 зазначено наступне: « 49. З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: «власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України».
Отже, у зазначеній постанові Верховний Суд виходив із системного аналізу пункту 10.1.1 статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3 статті 265 Податкового кодексу України та дійшов висновку про те, що особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм Податкового кодексу України.
Суд звертає увагу, що у вказаній постанові Верховний Суд не досліджував та не надавав оцінки положенням підпункту 69.14-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, який встановлює виключний правовий режим звільнення від плати за землю у разі знищення об`єктів нерухомого майна та наявності відповідних записів у державному реєстрі.
Наведений правовий висновок не охоплює спірних правовідносин у даній справі як за предметом регулювання, так і за характером правової норми, що підлягає застосуванню, оскільки зазначена правова позиція сформована щодо застосування загальних положень Податкового кодексу України, які регулюють визначення платників плати за землю та порядок виникнення відповідного податкового обов`язку, тоді як спірні правовідносини підлягають врегулюванню спеціальною нормою права, запровадженою законодавцем у зв`язку з наслідками збройної агресії російської федерації проти України та дією воєнного стану.
За таких обставин суд доходить висновку, що правова позиція, викладена у постанові у справі № 922/2378/20, не є релевантною для вирішення даного спору та не може бути покладена в основу правової оцінки спірних правовідносин.
Поряд з цим, суд відхиляє доводи відповідача щодо необхідності врахування при застосуванні підпункту 69.14-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України загальної площі як знищених, так і пошкоджених об`єктів нерухомого майна, з огляду на таке.
Зі змісту зазначеної норми вбачається, що законодавець пов`язує виникнення права на звільнення від плати за землю виключно з фактом знищення об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості. Так, у диспозиції підпункту 69.14-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України прямо зазначено, що не нараховується та не сплачується плата за землю за земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти нерухомості, знищені внаслідок бойових дій, а обсяг звільнення визначається залежно від співвідношення площі знищеного об`єкта нерухомості до площі земельної ділянки.
За таких обставин для цілей застосування підпункту 69.14-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України підлягає врахуванню виключно площа об`єктів нерухомого майна, щодо яких у реєстрі наявні відомості про їх знищення, тоді як площа об`єктів, яким присвоєно статус пошкоджених, не може бути включена до розрахунку частки площі знищеного майна та врахована при визначенні обсягу звільнення від плати за землю.
Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок орендної плати за період з 08.07.2023 по 22.09.2025, встановив, що позивачем невірно визначено початкову дату обрахування розміру безпідставно збережених відповідачем коштів орендної плати починаючи з 08.07.2023, оскільки, як зазначено судом вище, розмір безпідставно збережених відповідачем коштів орендної плати слід обраховувати починаючи з 09.07.2023 (з дати втрати чинності договору оренди №75-5-00024 від 08.07.1998) по 22.09.2025. Також позивач неправильно застосував підпункт 69.14-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, оскільки зменшив розмір нарахувань на 4,8 % пропорційно площі знищеного майна, тоді як зазначена норма передбачає звільнення від плати за землю щодо 50 % площі земельної ділянки у разі, якщо площа знищеного об`єкта не перевищує однієї третини площі такої ділянки. 
Враховуючи що загальна площа знищеного об`єкта нежитлової нерухомості, а саме автозаправочного блоку (літ. «Д») загальною площею 1 108,8 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 584835780000) не перевищує одну третину загальної площі земельної ділянки, на якій був розташований такий зруйнований об`єкт нерухомого майна та становить 2, 72 % (1 108,8 кв.м х 100/40 710, 0 кв.м) загальної площі земельної ділянки, розрахунок за період з 01.07.2025 по 22.09.2025 необхідно здійснювати обмежуючись 50 % площі земельної ділянки.
У зв`язку з чим, суд здійснив власний розрахунок орендної плати за період з 09.07.2023 по 22.09.2025, з урахуванням положень підпункту 69.14-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, наступним чином:
1. з 09.07.2023 по 31.12.2023: 55 051 217,18*3%/365*177 днів = 800 882, 09 грн; 
2. з 01.01.2024 по 31.12.2024: 57 858 829,26*3%/366*366 днів = 1 735 764,88 грн; 
3. з 01.01.2025 по 30.06.2025: 64 799 870,23*4%/365*181 день = 1 285 345, 37 грн;
4. з 01.07.2025 по 22.09.2025: 64 799 870,23*4%/365*84 дні - 50% = 298 256, 94 грн,
а разом: 800 882,09 + 1 735 764,88 + 1 285 345, 37 + 298 256, 94 = 4 120 248, 88 грн.
Разом з цим, за даними Головного управління ДПС у місті Києві (лист від 22.09.2025 № 26692/5/26-15-04-15-03) (т.1 а.с.28-29) відповідач сплачував орендну плату за землю за 2023-2025 роки у загальному розмірі 3 371 120,00 грн, а саме: за 2023 рік - 297 000,00 грн; за 2024 рік - 1 900 500,00 грн; за 2025 рік - 1 173 620,00 грн.
Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за спірний період складає 749 128, 88 грн (4 120 248, 88 грн (нараховано) - 3 371 120,00 грн (сплачено).
Доказів погашення суми заборгованості в розмірі 749 128, 88 грн матеріали справи не містять та відповідачем, в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, суду не надано.
При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що ним вживались всі дії щодо оформлення права оренди, оскільки при розгляді даної категорії справ не мають жодного значення причини, чому відповідач не оформив право користування даною земельною ділянкою, в тому числі, і якщо це сталося в результаті поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до правової позиції, викладеної в вказаних вище постановах Верховного Суду, позивач має довести лише існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, та обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).
З огляду на викладене вище та враховуючи, те що матеріалами справи підтверджується факт несплати відповідачем орендної плати за користування земельною ділянкою загальною площею 4,0710 га за кадастровим номером 8000000000:75:313:0002 за період з 09.07.2023 по 22.09.2025, позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню в розмірі 749 128, 88 грн.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.
Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.
На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 749 128, 88 грн безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою.
Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Окремо суд зазначає, що порядок та правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору регулюється Законом України «Про судовий збір».
Частиною 1 статті 4 Закону встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до ч. 2 ст.4 зазначеного Закону визначений розмір ставок судового збору, що справляється за подання позовних заяв до господарського суду, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Позивачем була заявлена вимога про стягнення заборгованості в загальному розмірі 1 047 386, 22 грн, яка має майновий характер.
Отже, за подання даної позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 12 568, 63 грн (1,5 % ціни позову х 0,8), який і сплачено позивачем.
Разом з тим, під час розгляду справи позивачем зменшено розмір позовних вимог до 1 028 638, 63 грн, за який підлягає сплаті судовий збір у розмірі 12 343, 66 грн (1,5 % ціни позову х 0,8).
Частиною 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі:
1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом;
2) повернення заяви або скарги;
3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі;
4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням);
5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Отже, в зв`язку із закриттям провадженням у частині, в зв`язку з відсутністю предмета спору, позивач має право на повернення судового збору в загальному розмірі 224, 97 грн (12 568, 63 грн - 12 343, 66 грн).
На підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Враховуючи викладене вище, позивач має право на повернення судового збору в загальному розмірі 224, 97 грн, а тому після отримання відповідного клопотання судом буде розглянута вимога про повернення позивачу частини судового збору у вказаному розмірі.
Керуючись ст.73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «АВТОБАЗА №1» (03134, місто Київ, вулиця Пшенична (Святошинський район), будинок 9, ідентифікаційний код 01268348) на користь Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36, ідентифікаційний код 22883141) 749 128 (сімсот сорок дев`ять тисяч сто двадцять вісім) грн 88 коп. безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою та 8 989 (вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять) грн 54 коп. судового збору. 
3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
5. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 22.06.2026.

Суддя Я.А. Карабань