ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" квітня 2026 р. Справа№ 910/12506/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Гончарова С.А.
суддів: Сибіги О.М. 
Тищенко О.В. 

за участю секретаря судового засідання Кузьмінській О.Р.,
за участю представника (-ів) згідно протоколу судового засідання від 15.04.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс"
на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року (повний текст складено 26.01.2026 року)
у справі №910/12506/25 (суддя Павленко Є.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" 
до відповідача 1 - Держави України в особі: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця"
до відповідача 2 - Головного управління Національної поліції в Одеській області 
до відповідача 3 - Державної казначейської служби України, 
про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" (надалі – позивач, скаржник, Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Держави України в особі: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" (надалі – відповідач-1, Залізниця), Головного управління Національної поліції в Одеській області (надалі – відповідач-2, Поліція) та Державної казначейської служби України (надалі – відповідач-3, Казначейство) про відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000,00 грн, завданої бездіяльністю службових осіб Залізниці, яка полягає в невиконанні рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2018 в справі № 916/3083/16, а також 3 000 000,00 грн моральної шкоди, завданої бездіяльністю службових осіб Поліції, яка полягає в непритягненні посадових осіб Залізниці до кримінальної відповідальності.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, 16.02.2026 (згідно дати звернення до системи "Електронний суд”) Товариство з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року у справі №910/12506/25, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року у справі №910/12506/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" №1-10 від 01.10.2025 року.
Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що суддя Павленко Є.В. умисне проігнорував, що центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів" є державна казначейська служба України, суддя Павленко Є.В. умисне проігнорував вимоги ч. 5 ст. 30 ГПК України, де зазначено, що спори, у яких відповідачем є Кабінет Міністрів України, міністерство чи інший центральний орган виконавчої влади, Національний Банк України, Рахункова палата, Верховна Рада Автономної Республіки Крим або Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, а також справи, матеріали яких містять державну таємницю, розглядаються місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ.
Апелянт вказує, що суддя Павленко Є.В. умисне проігнорував, що відповідач-1 не виконав вказаного рішення суду та фактично відмовив скаржнику в експлуатації лінії електропередачі (електричного кабелю) від електричної підстанції № 544, тобто умисне проігнорував заяву скаржника № ПХС -18/4-2019 від 18.04.2019 року (копія додана до матеріалів справи № 910/12506/25), де останній просив здійснити дії, без яких експлуатація лінії електропередачі (електричного кабелю) не можлива.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що суддя Павленко Є.В. умисне проігнорував, що суддя Господарського суду Миколаївської області Мавродієва М.В. в рішенні від 14.05.2018 у справі № 916/3083/16 звернула увагу на той факт, що ще до звернення скаржника до суду відповідач-1 не намагався зробити дії щодо усунення причин, які є перешкодою для укладання договору сервітуту, в результаті чого скаржник був вимушений звернутися до суду.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2026, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Сибіга О.М., Тищенко О.В.
18.02.2026 (згідно дати звернення до канцелярії суду) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" до Північного апеляційного господарського суду надійшла ідентична за змістом апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року у справі №910/12506/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року у справі №910/12506/25 залишено без руху. Роз`яснено Товариству з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс", що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у встановленому законодавством розмірі.
26.02.2026 (згідно дати звернення до системи "Електронний суд”) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026, а саме докази сплати судового збору на суму 3 633, 60 грн, що підтверджується квитанцією №2.547183159.1 від 25.02.2026.
26.02.2026 (згідно дати звернення до системи "Електронний суд”) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" до Північного апеляційного господарського суду повторно надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року у справі №910/12506/25. Витребувано матеріали справи №910/12506/25 у Господарського суду міста Києва. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року у справі №910/12506/25 у судовому засіданні 15.04.2026.
17.03.2026 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, який вмотивованний тим, що суд першої інстанції правильно застосував саме загальні правила доведення підстав відповідальності за моральну шкоду та обґрунтовано перевіряв наявність протиправності, шкоди, причинного зв`язку і юридичних підстав для стягнення.
Відзив обґрунтовано тим, що навіть за умови, якщо скаржник правильно розуміє механізм виконання рішення про стягнення коштів із держави, це не усуває необхідності довести саму підставу відповідальності держави.
Відповідач-2 вмотивовує відзив також тим, що апеляційна скарга не містить належного спростування висновку місцевого господарського суду про те, що матеріали справи не підтверджують наявності саме таких порушень з боку Поліції, які б спричинили позивачу моральну шкоду.
Відповідач-2 вказує, що у даній справі ТОВ «Промхімплюс» не навело і не довело: яке саме особисте немайнове право юридичної особи порушене саме ГУНП; у чому конкретно полягає немайнова втрата; чи йдеться про приниження ділової репутації, і якщо так — якими доказами це підтверджено; яким чином обчислено суму 3 000 000,00 грн; чому саме бездіяльність Поліції, а не обставини взаємовідносин позивача із землекористувачем, відсутність державної реєстрації сервітуту чи інші дії самого позивача, спричинили заявлені наслідки. 
18.03.2026 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшов відзив на апеляційну скаргу, який вмотивованний тим, що встановлені судом першої інстанції обставини справи не підтверджують жодних фактичних дій Відповідачів, які б мали протиправних характер та, які спричинили (чи навіть могли спричинити) завдання моральної шкоди ТОВ “Промхімплюс”
Відповідач-3 вказує, що висновок суду про відсутність таких необхідних елементів складу цивільного правопорушення, як моральна шкода та протиправність дій Відповідачів, є таким, що відповідає встановленим обставинам справи.
18.03.2026 (згідно дати звернення до системи "Електронний суд”) від представника Головного управління Національної поліції в Одеській області Міняйла Олександра Миколайовича до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про проведення засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
09.04.2026 (згідно дати звернення до системи "Електронний суд”) від представника Акціонерного товариства "Українська залізниця" Нікогосяна Олександра Сергійовича до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про проведення засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2026 заяви представника Головного управління Національної поліції в Одеській області Міняйла Олександра Миколайовича та представника Акціонерного товариства "Українська залізниця" Нікогосяна Олександра Сергійовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року у справі №910/12506/25 призначити в режимі відеоконференції на раніше визначену дату 15.04.2026.
13.04.2026 (згідно дати звернення до системи "Електронний суд”) від представника Головного управління Національної поліції в Одеській області Ясинецької Юлії Андріївни до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про проведення засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 заяву представника Головного управління Національної поліції в Одеській області Ясинецької Юлії Андріївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року у справі №910/12506/25 призначено в режимі відеоконференції на раніше визначену дату 15.04.2026.
У судове засідання, що відбулось 15.04.2026 з`явились представники відповідача-1 та відповідача-2 надали свої пояснення щодо суті спору та просили задовольнити вимоги викладені в його процесуальних документах. Позивач та відповідач-3 в судове засідання не з`явився, своїх представників не направив, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином згідно інформації наявній в матеріалах справи.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2018 в справі № 916/3083/16 за позовом Товариства до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" (правонаступником якого є Залізниця) про встановлення земельного сервітуту, яке набрало законної сили в установленому порядку, встановлено, що 08.07.2015 року між позивачем і Миколаївською міською радою (далі – Рада) було укладено договір оренди землі № 10934, зареєстрований у книзі реєстрації договорів оренди за № 10934, за умовами якого позивачу було передано в оренду земельну ділянку, кадастровий номер № 4810136900:05:082:0014, загальною площею 1 454,00 м2, для будівництва станції технічного обслуговування та мийки для автомобілів (цільове призначення В.03.15). Ділянка розташована за адресою: місто Миколаїв, вулиця Херсонське шосе (біля АЗС-10). Строк оренди – 1 рік (до 8 липня 2016 року) з правом пролонгації.
Відповідно до пунктів 9.3. та 9.4. вказаного договору орендар земельної ділянки, зокрема, зобов`язаний розпочати будівництво та завершити його в строк, встановлений цим правочином, до спливу строку останнього. Орендар зобов`язаний приступити до використання земельної ділянки після державної реєстрації права оренди та одержання дозволу на будівництво.
За пунктом 3.1. договору (у редакції додаткової угоди від 2 червня 2017 року № 220-17), останній діє до 08.12.2017 року. Орендар, який має право скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний письмово повідомити про це орендодавця за шість місяців до спливу цього строку договору оренди землі. Підставою для укладення договору на новий строк буде відповідне рішення орендодавця.
У цьому ж рішенні судом було встановлено, що в 2011 році на замовлення позивача Компанія "Базіс-проект" розробила Проект зовнішнього електропостачання СТО по Херсонському шосе (біля АЗС-10) в місті Миколаїв (перша черга будівництва), відповідно до умов якого позивач мав під`єднати свої енергоустановки до мережі електроживлення від ТП-554, яка належить Залізниці. На підставі вказаного проекту в землі було прокладено кабель, який частково знаходився на належній Залізниці земельній ділянці та підключений до ТП-554, яка також належить Залізниці. З метою подальшої експлуатації електричного кабелю Товариство зверталося до Залізниці з пропозицією укласти договір сервітуту на право прокладання та експлуатації електричного кабелю від електричної підстанції ТП-554 Залізниці, через земельну ділянку останньої, до земельної ділянки, на якій здійснюється будівництво СТО, з площею сервітуту 0,0025 га, визначеного в Проекті технічного (кадастрового) плану земельної ділянки, безстроково. Однак, між сторонами такий договір укладено не було.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2018 в справі № 916/3083/16 позов Товариства задоволено, встановлено за позивачем оплатний та безстроковий земельний сервітут загальною площею 0,0025 га (25 м2) на земельній ділянці, загальною площею 529,9905 га (5299905 м2), розташованій за адресою: місто Миколаїв, Херсонське шосе (поблизу АЗС-10) в Інгульському районі, безстроково, з оплатою 1975,00 грн на рік (79,00 грн на рік за 1 м2) на період будівництва СТО та мийки та 2 567,50 грн на рік (102,70 грн на рік за 1 м2) після введення СТО та мийки в експлуатацію, з наступними правами: правом прокладання та експлуатації лінії електропередачі (електричного кабелю) від електричної підстанції № 544 до земельної ділянки кадастровий номер № 4810136900:05:082:0014, по частині земельної ділянки Залізниці, загальною площею 529,9905 га (5299905 м2), яка належить останній на підставі державного акта на право постійного користування землею від 1 березня 2000 року серії І-МК № 001647, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 319; площею земельного сервітуту 0,0025 га (25 м2), та межами, визначеними Технічною документацією щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, у межах смуги відведення філії в Інгульському районі міста Миколаєва (площа земельної ділянки, на яку поширюється дія земельного сервітуту 0,0025 га, сервітуарій – Товариство).
На думку позивача, Залізниця не виконала вищевказане рішення суду, а тому останній звернувся до Поліції із заявою про вчинення вказаним відповідачем кримінального правопорушення за ознаками, передбаченими частиною 3 статті 206, статтями 364, 366, частиною 2 статті 367 та частиною 3 статті 382 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
З матеріалів справи вбачається, що Поліцією 10.062021 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) про вчинення кримінального правопорушення за частиною 2 статті 382 КК України № 12021162510000678. Постановою слідчого СВ ВП № 2 ОРУП № 1 Поліції Жулаєва Г.Ю. від 31 липня 2021 року вказане кримінальне провадження було закрито в зв`язку з відсутністю в діях невстановленої особи складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 18 квітня 2023 року в справі № 522/815/22 вказана постанова слідчого була скасована, а матеріали провадження направлені для організації та проведення досудового розслідування. Докази винесення вироку по зазначеній кримінальній справі на час розгляду судом даного спору відсутні.
Оскільки на час звернення позивача до суду з цим позовом Поліція не притягнула до відповідальності посадових осіб Залізниці за бездіяльність, що полягає у невиконанні рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2018 в справі № 916/3083/16, Товариство звернулось до суду з цим позовом до Держави України про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача відшкодування: у розмірі 3 000 000,00 грн – моральної шкоди, завданої Поліцією; у розмірі 200 000,00 грн – моральної шкоди, завданої Залізницею.
Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Згідно з частинами 1-2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 в справі № 686/16161/16-ц.
При цьому приписи статей 1166, 1147 ЦК України, на які позивач посилався у своєму позові, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вони передбачають загальні умови відшкодування майнової шкоди (збитків).
Водночас предметом даного спору є вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди, порядок відшкодування якої унормовано спеціальними приписами статті 1167 ЦК України.
Зокрема, відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (частина 2 статті 1167 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.01.2023 в справі № 454/287/22.
У постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 року в справі № 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.
Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності відповідної посадової особи є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб тощо.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 27.11.2019 року в справі № 242/4741/16-ц.
Разом із цим, у позові Товариства взагалі не зазначено й не надано будь-яких доказів прийняття Казначейством рішень, вчинення дій чи бездіяльності, внаслідок яких позивачу було завдано моральну шкоду.
У свою чергу, залучення Казначейства як співвідповідача є необхідним виключно у разі, якщо останнє є її безпосереднім заподіювачем шкоди.
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 07.09.2022 року в справі № 641/4272/19.
При цьому, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
За правилом частини 2 статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову в задоволенні скарги.
У постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 09.11.2022 року в справі № 641/5005/20 зазначено, що: "суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому, не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою".
Скаржником не доведено та матеріали справи не містять жодних доказів, на підставі яких можливо встановити, що в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021162510000678 орган слідства порушив строки проведення досудового розслідування або його посадовими особами допущені порушення норм кримінально-процесуального права, які призвели до спричинення позивачеві моральної шкоди.
На час розгляду судом даного спору досудове розслідування у межах кримінального провадження № 12021162510000678 триває.
Із матеріалів справи вбачається, що тривале, на думку скаржника, проведення досудового розслідування, зумовлене, зокрема, діями самого Товариства, яке не вчиняє активних дій щодо участі в проведенні слідчих дій.
З наявних у матеріалах справи копій листів Поліції: від 11.07.2024 № 60.2-вх.6020, від 30.08.2024 № 60.2-вх.7413, від 02.10.2024 № 60.2-вх.8359, від 10.10.2024 № 60.2-вх.8365, – вбачається, що неодноразові пропозиції слідчого СВ ВП № 2 ОРУП № 1 Поліції директору Товариства Бєлобородову А.А. прибути для проведення слідчих дій, а також вимоги постанови слідчого про проведення процесуальних дій на іншій території від 01.08.2024 щодо явки вказаної особи на допит, останнім виконані не були.
Суд першої інстанції вірно вказує, що встановлення незаконності/неправомірності дій органів досудового розслідування не віднесено до компетенції господарських судів.
Разом із цим, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань Залізниця за своєю організаційно-правовою формою не є органом державної влади, а є акціонерним товариством, 100% акцій якого належать державі. Вказане виключає можливість застосування приписів статей 1173, 1174 ЦК України до службових осіб вказаного відповідача.
Оскільки в матеріалах справи відсутні докази існування підстав для відшкодування Залізницею моральної шкоди, визначеної частиною 2 статті 1167 ЦК України, й такі підставі не були покладені в основу обґрунтування позовних вимог Товариства, суд дійшов висновку про те, що обов`язок доказування наявності складу усіх елементів цивільного правопорушення, у тому числі й вини зазначеного відповідача, покладено на позивача.
Частиною 6 статті 75 ГПК України прямо визначено, що для господарського суду, який розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, обов`язковими є лише питання, чи мали місце дії (бездіяльність) особи та чи вчинені вони цією особою, що встановлено виключно обвинувальним вироком суду в кримінальному провадженні або постановою суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, що набрали законної сили.
Скаржником не надано жодних належних та допустимих доказів винесення вироку щодо посадових осіб Залізниці в частині вчинення ними кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України, зокрема, у межах кримінального провадження № 12021162510000678.
Крім того, поза компетенцією господарського суду є самостійне встановлення наявності в діях Залізниці чи її посадових осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України. Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Аналогічна норма міститься в статті 2 КК України.
Водночас, факт звернення Товариства до органів Поліції із заявою про вчинення Залізницею (її посадовими особами), відповідного кримінального правопорушення, а також звернення позивача до Поліції з клопотаннями про надання інформації про хід розслідування правопорушення в межах кримінального провадження № 12021162510000678, – не є доказами наявності ознак протиправності в діях вказаних відповідачів, а лише вказують на реалізацію позивачем його прав щодо подачі у визначеному законом порядку клопотань до органу досудового розслідування. 
Більш того, вказані заяви та клопотання Товариства були розглянуті компетентними органами в установленому законом порядку і за наслідками такого розгляду жодних порушень вимог чинного кримінально-процесуального законодавства не встановлено. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.
Якщо боржник не виконує судове рішення добровільно, примусове виконання судового рішення здійснюється в порядку Закону України "Про виконавче провадження" (далі – Закон).
За статтею 3 цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною 1 статті 5 Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Із змісту рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2018 в справі № 916/3083/16 вбачається, що останнім було задоволено вимогу Товариства немайнового характеру.
Статтею 63 Закону встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. 
Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, – протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. 
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною 2 цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. 
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. 
Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Судом встановлено, що резолютивна частина рішення Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2018 в справі № 916/3083/16 не містить встановлення будь-якого обов`язку для Залізниці чи її посадових осіб вчинити або утриматися від вчинення певних дій на користь Товариства. Тобто, зазначене рішення за своєю правовою природою є правовстановлюючим і не породжує жодних зобов`язальних правовідносин між позивачем та іншими особами.
При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вчинення Товариством дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом. Зокрема, у вказаному рішенні були визначені строк, умови та порядок оплати встановленого за Товариством земельного сервітуту. Проте докази здійснення Товариством встановлених даним рішенням проплат, матеріали справи не містять. Це також спростовує посилання позивача на необхідність укладення відповідного договору із Залізницею, оскільки всі умови сервітуту були встановлені даним судовим рішенням.
Разом із цим, статтею 98 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) визначено, що право земельного сервітуту – це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
За статтею 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Частиною 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування (сервітут).
Державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса (пункт 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127).
Реалізація скаржником встановленого рішенням Господарського суду Миколаївської області від 14.05.2018 в справі № 916/3083/16 права земельного сервітуту залежало від вчинення самим позивачем дій щодо реєстрації такого права у визначеному законом порядку.
З матеріалів справи вбачається, що вказане речове право Товариством у встановленому законом порядку зареєстроване не було. Докази на підтвердження вчинення саме відповідачами дій, спрямованих на перешкоджання Товариству в реєстрації відповідного речового права, у матеріалах справи відсутні й позивачем до суду подані не були.
Водночас, факт звернення позивача 31.07.2019 року до міського голови Ради Сенкевича О. Ф. із заявою про проведення реєстрації земельного сервітуту та неотримання відповіді від цього органу місцевого самоврядування, жодним чином не підтверджує факту вчинення саме відповідачами у даній справі будь-яких дій, спрямованих на перешкоджання позивачу здійснити державну реєстрацію встановленого судовим рішенням речового права.
Доводи скаржника про розгляд Миколаївським окружним адміністративним судом у справі № 400/2515/24 його позову про визнання протиправною бездіяльності виконавчого комітету Ради щодо розгляду заяви від 20.11.2023 № 23010-000657963-007-22 про продовження договору оренди від 08.06.2015 № 10934 та зобов`язати вчинити певні дії, не приймаються судом до уваги, оскільки орендні відносини, які склалися між Товариством і Радою не є предметом даного спору й жодним чином не підтверджують наявності елементів складу цивільного правопорушення відповідачів у цій справі. При цьому, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.04.2024, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2025, в справі № 400/2515/24 у задоволенні позовних вимог Товариства було відмовлено.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.05.2025 в справі № 915/999/24 за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до Товариства, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, – Залізниці, про повернення земельної ділянки, що набрало законної сили, прямо встановлено, що вказаний договір оренди земельної ділянки припинив свою дію в зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, тобто 08.12.2017 року.
Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності й справедливості.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 11 січня 2024 року в справі № 910/479/21.
Однак, звертаючись з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди, позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння йому, як юридичній особі, немайнової шкоди в зв`язку з приниженням його ділової репутації. У свою чергу, посилання скаржника на факт сплати ним орендної плати за земельну ділянку за укладеним з Радою договором оренди землі від 08.07.2015 № 10934 протягом 10 років на загальну суму 85 725,15 грн не свідчить про заподіяння позивачу саме моральної шкоди.
Разом із цим, наявність будь-яких майнових збитків у позивача не охоплюється предметом даного спору та не підлягають відшкодуванню в межах розгляду цієї справи.
Оскільки позивач не довів в установленому законом порядку наявності в діях відповідачів ознак протиправності, а також не довів факту заподіяння такими діями скаржнику саме моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необґрунтованість даного позову.
Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про необґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця", Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі № 910/12506/25 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 – 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промхімплюс" - залишити без задоволення
Рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі № 910/12506/25 - залишити без змін.
Судові витрати, за перегляд рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржників.
Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 – 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 14.05.2026

Головуючий суддя С.А. Гончаров 

Судді О.М. Сибіга

О.В. Тищенко