Справа № 420/1965/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, 

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просить: 
- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка виразилася у не виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 09.08.2019 р. по 27.12.2025 р.;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку по день фактичного розрахунку, з 09.08.2019 р. по 27.12.2025 р., в розмірі 126610,38 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 з 08.08.2019 р. виключений зі списків особового складу. У період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. йому не було нараховано та виплачено індексацію грошове забезпечення, у зв`язку з чим звернувся до суду з відповідним позовом. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.01.2022 р. по справі № 420/21338/21 відповідачем нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. Вважаючи виплачену суму такою, що не відповідає розміру індексації грошового забезпечення, обчисленої з урахуванням базового місяця січень 2008 року, позивач знову звернувся до суду для захисту своїх прав. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.09.2024 р. по справі № 420/12835/24 відповідачем виплачено 27.12.2025 р. індексацію грошового забезпечення у розмірі 77935,19 грн., при цьому не нараховано та не виплачено середній заробіток за час несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення. На думку позивача така бездіяльність є протиправною, оскільки остаточний розрахунок з позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення здійснено після його виключення зі списків особового складу, що є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Ухвалою від 30.01.2026 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
17.02.2026 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством України, а тому норми законодавства про оплату працю і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права. З посиланням на постанови Верховного Суду від 18.11.2019 р. у справі № 0940/1532/18, від 28.01.2020 р. у справі № 822/2663/15 та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" зазначає, що компенсація за затримку заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не зможе здійснюватись за правилами ст.117 КЗпП України. 
Ухвалою від 04.05.2026 р. відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів. 
Згідно ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки від сторін не надходило клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.
Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яку відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України № Д-321/10дск розформовано, а її правонаступником визначену військову частину НОМЕР_1 .
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 06.08.2019 р. № 226 підполковника ОСОБА_1 , заступника командира військової частини НОМЕР_2 з морально-психологічного забезпечення, який призначений наказом начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.07.2019 р. № 209 на посаду заступника начальника центру з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_3 фотограмметричного центру Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України, з 08 серпня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 АДРЕСА_1 . 
Під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 позивачу не виплачувалася індексація грошового забезпечення, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.01.2022 р. у справі № 420/21338/21, яке набрало законної сили 14.02.2022 р., визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , які виразились у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р.; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р.
На виконання даного судового рішення відповідачем здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р.
Не погоджуючись зі здійсненим розрахунком індексації грошового забезпечення, а саме без урахування базового місяця січень 2008 року, позивач знову звернувся до суду з позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.09.2024 р. у справі № 420/12836/24, яке набрало законної сили 10.06.2024 р., визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , які виразились у відмові застосувати січень 2008 року як базовий місяць при нарахуванні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р.; збов`язанои військову частину НОМЕР_1 застосувати січень 2008 року як базовий місяць при нарахуванні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р., на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.01.2022 р. по справі № 420/21338/21, та здійснити виплату донарахованих сум.
На виконання цього судового рішення на розрахунковий рахунок позивача 27.12.2025 р. відповідачем перераховано 77935,19 грн.
Вважаючи, що відповідач має сплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.
Частиною 9 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) визначено, що військовослужбовці - особи, які проходять військову службу.
Згідно ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 4 статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Частиною 7 статті 26 Закону № 2232-ХІІ визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно ч.3 ст.24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Порядок звільнення з військової служби визначено розділом XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008 (далі - Положення).
Згідно з пунктом 233 розділу XII Положення (у редакції, чинній на момент видання наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 06.08.2019 р. № 226) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до пункту 242 розділу XII Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.
При звільненні з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) в обов`язковому порядку надає висновок щодо доцільності проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України на визначених ним посадах. Ця характеристика додається до особової справи військовослужбовця.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Частиною другою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 р. № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022 р., ст.117 КЗпП України викладено в такій редакції:
"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".
Пунктом 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. № 260 (далі - Порядок № 260) визначено, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. У наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.
Верховний Суд, зокрема й у справах цієї категорії, неодноразово висловлював правову позицію про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується передусім порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення), а також порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Такі питання врегульовані КЗпП України.
З огляду на викладене, у зв`язку з відсутністю в спеціальному законодавстві, яке регулює оплату праці військовослужбовців, норм, які встановлюють відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, до правовідносин, які виникають під час звільнення з військової служби, допустимим є застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.
У цьому контексті Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 520/1897/22 підкреслив, що приписи частини першої статті 116, частини першої статті 117 КЗпП України (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) установлюють загальне правило, згідно з яким у випадку звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити йому всі належні суми у день звільнення, а якщо в указаний строк цього не було зроблено з вини власника або уповноваженого ним органу, то підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь затримки до дня фактичного розрахунку.
Межі дії диспозиції частини першої статті 117 КЗпП України визначені її гіпотезою, яка указує на умови, за наявності яких уступає в дію правило про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Обставини, з настанням яких необхідно здійснювати це правило, пов`язані з фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення.
Верховний Суд наголосив, що ці обставини не зазнали змін внаслідок унесення змін до статей 116, 117 КЗпП України Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин".
Судом встановлено, що на підставі наказу начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.07.2019 р. № 209 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника центру з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_3 фотограмметричного центру Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 06.08.2019 р. № 226 підполковника ОСОБА_1 , заступника командира військової частини НОМЕР_2 з морально-психологічного забезпечення, який призначений наказом начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.07.2019 р. № 209 на посаду заступника начальника центру з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_3 фотограмметричного центру Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України, з 08 серпня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 АДРЕСА_1 . 
З огляду на наведені обставини необхідно наголосити, що виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 саме по собі не є підтвердженням завершення ним проходження військової служби як такої. Натомість воно свідчить про припинення проходження служби (службових правовідносин) у військовій частині НОМЕР_2 у зв`язку з подальшим проходженням служби за іншим місцем, а отже, виплата грошового забезпечення позивачу здійснюється за новим місцем служби з дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу.
Тому на момент виникнення спірних правовідносин військова служба позивача не завершена, оскільки він не звільнений з військової служби, а продовжував виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби.
Установлені у справі фактичні обставини не відповідають умовам застосування ч.1 ст.117 КЗпП України, так як ця норма пов`язує настання відповідальності роботодавця із затримкою проведення остаточного розрахунку саме у зв`язку зі звільненням працівника. У цій справі спірні правовідносини виникли поза межами звільнення, а тому відсутній передбачений законом юридичний склад, з яким ст.117 КЗпП України пов`язує відповідальність. За таких обставин застосування зазначеної норми означало б розширювальне тлумачення та необґрунтоване поширення сфери її дії на випадки, не охоплені її змістом і метою запровадження.
Верховний Суд вже викладав подібну правову позицію у постанові від 26 червня 2025 року у справі № 400/8927/23.
Таким чином, в обсязі установлених обставин справи у системному зв`язку з відповідним правовим регулюванням спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виплати відповідачем позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України за період з 09.08.2019 р. по 27.12.2025 р.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.02.2026 р. по справі № 400/5149/24, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахування судом при вирішенні даної справи.
Посилання позивача у позовній заяві на висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15, у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі № 910/4518/16, суд відхиляє, так як у вказаних справах правові висновки Верховного Суду були сформовані за відмінних фактичних обставин справи, зокрема позивачі у наведених справах були звільнені з військової служби, що, зокрема, вплинуло на застосування ч.1 ст.117 КЗпП України, а у даній справі позивача не було звільнено з військової служби, а його виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 було пов`язано з призначенням на посаду в іншу військову частину.
Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко