ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
22.06.2026	Справа № 910/3654/26	
Господарський суд міста Києва в складі: головуючого судді Г.П. Бондаренко-Легких, розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін справу №910/3654/26.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа Фуд Трейд» 
До Товариства з обмеженою відповідальністю «Рамедас Україна»
про стягнення 149 536, 69 грн
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариствj з обмеженою відповідальністю «Альфа Фуд Трейд» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рамедас Україна» про стягнення 149 536, 69 грн заборгованості за поставлений у квітні 2025 року товар.
07.04.2026 суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій вирішив розгляд справи №910/3654/26 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
23.04.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
23.04.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив.
11.05.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.
Згідно з частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Згідно частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Відповідно до частини 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
І. Фактичні обставини, встановлені судом.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа Фуд Трейд», як постачальник (позивач), поставило Товариству з обмеженою відповідальністю «Рамедас Україна», як покупцю узгоджений товар на загальну суму 107 475, 20 грн за видатковими накладними від 08.04.2025 №7208, №7207, №7205, №7211, №7206, №7209, №7210 та видатковою накладною від 02.04.2025 №6636.
Позивач стверджує, що відповідач не оплатив прийнятий товар.
Відтак, позивач просить стягнути з відповідача 107 475, 20 грн за поставлений, але неоплачений товар, а також додатково пеню у розмірі 32 407, 39 грн, 3% річних у розмірі 3 153, 58 грн та інфляційні втрати у розмірі 6 500, 72 грн.
ІI. Предмет позову.
Предметом позову у справі є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 149 536, 69 грн (основний борг, пеня, 3% річних, інфляційні втрати).
III. Доводи позивача щодо суті позовних вимог.
Позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 107 475, 20 грн, проте останній не здійснив оплату за прийнятий товар, у зв`язку з чим позивач просить стягнути вказану суму та додатково пеню, 3% річних, інфляційні втрати у судовому порядку.
IV. Заперечення відповідача у справі.
Відповідач не заперечує щодо того, що приймав поставлений позивачем товар. Однак, заперечення відповідача зводяться до того, що позивач не зареєстрував в ЄРПН податкові накладні за здійснені господарські операції, у зв`язку з чим відповідач був позбавлений можливості віднести до податкового кредиту суми сплаченого ним ПДВ в складі ціни товару, тому відповідач призупинив виконання грошового зобов`язання на підставі статті 19 Цивільного кодексу України (самозахист цивільного права).
V. Оцінка судом доказів та висновки суду.
З урахуванням предмету позовних вимог, їх юридичних та фактичних підстав, суд визначає, що перелік обставин, які є предметом доказування у справі, становлять обставини, від яких залежить відповідь на такі ключові питання:
- чи підтверджується факт існування між сторонами договірних зобов`язань та в якій формі вони були узгоджені?
- чи підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу та прийняття такого товару останнім?
- чи обґрунтований позивачем розмір основного боргу?
- чи є заперечення відповідача обґрунтованими в частині призупинення виконання грошових зобов`язань з суми належної позивачеві оплати?
- чи правомірно позивач нарахував пеню, 3% річних, інфляційні втрати відповідачу?

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
(1) Щодо основного боргу.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина 1 стаття 639 Цивільного кодексу України).
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (частина 2 стаття 638, частина 1 стаття 640, частина 1 стаття 641, частина 1-2 стаття 642 Цивільного кодексу України).
Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина 1 стаття 173 Господарського кодексу України; чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 28.08.2025).
Господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України; чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 28.08.2025).
Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями (частина 1 стаття 179 Господарського кодексу України; чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 28.08.2025).
Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 2, 3 стаття 180 Господарського кодексу України; чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 28.08.2025).
Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору (частина 7 стаття 180 Господарського кодексу України; чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 28.08.2025).
Укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу (частина 2 стаття 184 Господарського кодексу України; чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 28.08.2025).
Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина 1 стаття 181 Господарського кодексу України; чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 28.08.2025).
Отже, законом передбачено можливість укладення договорів у спрощеному порядку, зокрема, через ділову переписку - шляхом обміну документами та у вигляді конклюдентних дій (прийняття замовлення до виконання, здійснення та отримання коштів попередньої оплати). При цьому договори, укладені зазначеними способами, вважаються такими, що укладені в письмовій формі.
Як підтверджено матеріалами справи, позивач продав та поставив відповідачу товар, а останній прийняв вказаний товар, про що свідчить підпис, відтиск печатки та відсутність заперечень зі сторони відповідача на наступних видаткових накладних (ВН) та товарно-транспортних накладних (ТТН):
- ВН №6636 від 02.04.2025 на суму 450, 00 грн (ТТН №Р6636 від 02.04.2025);
- ВН №7205 від 08.04.2025 на суму 13 590, 50 грн (ТТН №Р7205 від 08.04.2025);
- ВН №7206 від 08.04.2025 на суму 14 656, 00 грн (ТТН №Р7206 від 08.04.2025);
- ВН №7207 від 08.04.2025 на суму 13 369, 50 грн (ТТН №Р7207 від 08.04.2025);
- ВН №7208 від 08.04.2025 на суму 13 232, 50 грн (ТТН №Р7208 від 08.04.2025);
- ВН №7209 від 08.04.2025 на суму 18 973, 50 грн (ТТН №Р7209 від 08.04.2025);
- ВН №7210 від 08.04.2025 на суму 17 424, 50 грн (ТТН №Р7210 від 08.04.2025);
- ВН №7211 від 08.04.2025 на суму 15 776, 70 грн (ТТН №Р7211 від 08.04.2025).
Таким чином, позивач здійснив пропозицію відповідачу укласти вісім господарських договорів, а відповідач вчинив дії, які засвідчують його бажання укласти договори, і такі дії є прийняттям пропозиції.
Отже, позивач здійснив поставку товару відповідачу, а відповідач зобов`язався здійснити оплату за вказані дії позивача.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, фактично є укладенням договорів в спрощений спосіб. Таке оформлення договірних правовідносин сторонами відповідає приписам законодавства України та за своєю правовою природою укладені сторонами правочини за видатковою накладною від 02.04.2025 №6636 та за видатковими накладеними від 08.04.2025 №7205, №7206, №7207, №7208, №7209, №7210, №7211 є договорами поставки, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 1, 2 стаття 712 Цивільного кодексу України).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1 стаття 655 Цивільного кодексу України).
З огляду на фактичні обставини та вищезазначені приписи законодавства, судом встановлено, що між сторонами було укладено в спрощений спосіб договори поставки, шляхом надання відповідачем позивачу рахунків на оплату та здійснення останнім на користь відповідача попередньої оплати.
Отже, з моменту прийняття пропозиції (попередньої оплати) позивачем між сторонами укладено господарський договір поставки у спрощений спосіб і відповідно між сторонами виникли та існують зобов`язальні відносини.
Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина 1 стаття 662 Цивільного кодексу України).
Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (пункт 1, 2 частина 1 стаття 664 Цивільного кодексу України).
Як судом зазначено вище, що матеріалами справи (видаткові накладні; товарно-транспортні накладні) підтверджується факт здійснення поставки відповідачу товару на загальну суму 107 475, 20 грн та який прийнятий відповідачем без заперечень та зауважень, що також не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 стаття 692 Цивільного кодексу України).
Таким чином, відповідач зобов`язаний був здійснити оплату за прийнятий товар за видатковою накладною від 02.04.2025 - 03.04.2025. А за видатковими накладними від 08.04.2026 - 09.04.2025.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом (стаття 525, 526, 599, 610 Цивільного кодексу України).
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що не здійснив оплату, оскільки позивач не зареєстрував в ЄРПН податкові накладні за здійснені господарські операції, у зв`язку з чим відповідач був позбавлений можливості віднести до податкового кредиту суми сплаченого ним ПДВ в складі ціни товару, у зв`язку з чим відповідач призупинив виконання грошового зобов`язання на підставі статті 19 Цивільного кодексу України. Також відповідач посилається на нанесення йому збитків.
Однак, вказані твердження відповідача судом відхиляються, оскільки реєстрація або не реєстрація податкових накладних не звільняє покупця від оплати поставленого і прийнятого товару. 
Питання, чи нанесені відповідачу позивачем збитки не є предметом даного спору, відповідачем не пред`являвся в порядку статті 180 Господарського процесуального кодексу України зустрічний позов для вирішення вказаного питання. Окрім цього, відповідач не позбавлений права ініціювати окремий позов щодо стягнення з позивача у даній справі можливих збитків.
Відповідач у відзиві зазначає: «…Відповідач був позбавлений можливість віднести до податкового кредиту суми сплаченого ним ПДВ…». Проте, всупереч приписам частини 1 статті 74, частини 1 статті 73, частини 1 статті 76, частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України відповідач не надав належних і допустимих доказів здійснення таких оплат.
Основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України).
Суд зазначає, що статтею 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 вказаного кодексу.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 1-4 стаття 13 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідачем доказів належного виконання своїх обов`язків за спрощеними договорами поставки (купівлі-продажу), а саме в належному здійсненні повної оплати надано не було, обставин наявності заборгованості перед позивачем у заявленому до стягнення розмірі не спростовано, контррозрахунок не надано.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
(2) Щодо пені.
Позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 32 407, 39 грн за період з 09.04.2025 по 31.03.2025.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом (стаття 610 Цивільного кодексу України). Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 стаття 614 Цивільного кодексу України).
Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). 
Із змісту частини 1 статті 546, частини 1 статті 547 Цивільного кодексу України слідує, що неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, щодо якого правочин вчиняється у письмовій формі.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 стаття 548 Цивільного кодексу України).
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2 стаття 551 Цивільного кодексу України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частина 1 стаття 611 Цивільного кодексу України).
Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (частина 1 статті 624 Цивільного кодексу України).
Із наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку на договірну і законодавчо встановлену. Тобто, необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, вид правопорушення за який вона стягується та її розмір.
Приписами частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено порядок визначення розміру пені, а саме: у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені. Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено обмеження розміру пені, яка може бути стягнута за певний період, а не її розмір. Конкретний розмір пені (відсоток) у будь-якому разі повинен бути встановлений за згодою сторін.
Тому, саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони вправі і не передбачати будь-яких санкцій за порушення строків введення об`єкту нерухомості в експлуатацію.
Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.
Суд констатує, що сторони в умовах спрощених договорів не передбачили можливість сплати відповідачем пені за порушення виконання зобов`язання в частині оплати за прийнятий товар. 
Відтак, вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені не підлягає задоволенню.
(3) Щодо 3% річних та інфляційних втрат.
Також позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 3 153, 58 грн та інфляційні втрати у розмірі 6 500, 72 грн.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України).
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 стаття 625 Цивільного кодексу України).
Передбачене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц).
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц та від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).
Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Отже, позивач наділений правом здійснювати нарахування відповідачу 3% річних і інфляційних втрат за несвоєчасне виконання останнім грошового зобов`язання.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку 3% річних останній розпочинає здійснювати нарахування 3% річних на загальну суму боргу у розмірі 107 475, 00 грн з 09.04.2025.
Проте, зі змісту частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України вбачається, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів.
Відповідач прийняв товар та товаророзпорядчі документи 08.04.2025 за видатковими накладними №7205, №7206, №7207, №7208, №7209, №7210, №7211, доказів узгодження між сторонами строків здійснення оплати матеріали справи не містять, а отже, з урахуванням приписів статті 253 Цивільного кодексу України відповідач зобов`язаний був здійснити оплату за вказаними видатковими накладними протягом 09.04.2025, відтак прострочення розпочинається з 10.04.2025.
У свою чергу за видатковою накладною №6636 відповідач зобов`язаний був здійснити оплату протягом 03.04.2025, відтак строк розрахунку за зазначеною видатковою накладною є правильним.
За таких обставини, суд здійснивши розрахунок 3% річних з урахуванням вищезазначених обставин зазначає, що сума 3% річних яка підлягає стягненню з відповідача складає 3 144, 79 грн. 
У свою чергу, розрахунок інфляційних втрат є арифметично правильним, тому підлягає задоволенню у заявленій позивачем сумі.
VІ. Розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви через систему «Електронний суд» у розмірі 3 328, 00 грн, що підтверджується квитанцією про сплату №FRT8-YZ5T-9LDE від 31.03.2026.
Однак, судом встановлено, що позивач зобов`язаний був сплатити судовий збір згідно приписів пункту 2 частини 2 та частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» у розмірі 2 662, 40 грн.
Таким чином, позивач надмірно сплатив 665, 60 грн.
За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, суд покладає судовий збір (2 662, 40 грн) за подання позовної заяви на сторін пропорційно розміру задоволених вимога, а саме на відповідача покладається 2 085, 26 грн.
Щодо надмірно сплаченої суми судового збору, суд звертає увагу позивача, що останній не позбавлений права звернутись до суду в порядку статті 7 Закону України «Про судовий збір» з відповідним клопотанням про повернення надмірно сплаченої суми судового збору.
Заяв та клопотань про понесення інших судових витрат від позивача не надходило.
На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 73-77, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа Фуд Трейд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рамедас Україна» про стягнення 149 536, 69 грн - задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рамедас Україна» (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 12, офіс 42; ідентифікаційний код: 41602890) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа Фуд Трейд (03113, м. Київ, вул. Василенка Миколи, буд. 2; ідентифікаційний код: 44948514) борг у розмірі 107 475 (сто сім тисяч чотириста сімдесят п`ять) грн 20 коп., 3% річних у розмірі 3 144 (три тисячі сто сорок чотири) грн 79 коп., інфляційні втрати у розмірі 6 500 (шість тисяч п`ятсот) грн 72 коп. та судовий збір у розмірі 2 085 (дві тисячі вісімдесят п`ять) грн 26 коп.
3. Відмовити у задоволені вимог про стягнення пені у розмірі 32 407, 39 грн та 3% річних у розмірі 8, 79 грн.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.П. Бондаренко - Легких