П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/32572/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В.,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року, прийняте у складі суду судді Завальнюка І.В. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому позивач просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень на підставі пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн. гривень у відповідності до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» від 11 лютого 2025 року № 153.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач призваний на строкову військову службу 09.11.2021, тобто до введення воєнного стану, і станом на 24.02.2022 вже перебував у статусі військовослужбовця. Апелянт вважає, що укладення ним контракту 15.02.2023 означало не вступ на військову службу під час воєнного стану, а зміну форми проходження вже розпочатої військової служби як призовника строкової служби. Таким чином, апелянт вважає помилковим ототожнення зміни форми проходження служби (укладення контракту під час строкової служби) із первинним прийняттям на службу під час воєнного стану. Апелянт також зауважує, що позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України лише 26 календарних днів, тому суд безпідставно застосував норму про виплату винагороди в повному обсязі.
Представником позивача надано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 21 р. вперше 15.02.2023 уклав строковий контракт з Національною гвардією України МВС України про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб солдатського складу зі строком дії: до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.
Наразі позивач продовжує проходити військову службу за контрактом у військовій частинні НОМЕР_1 Національної гвардії України, на посаді - стрілець 1 відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони спеціального складу) стрілецького батальйону (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони спеціального складу), солдат та має статус учасника бойових дій.
За час проходження служби позивач брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних дій, що передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
03.11.2024 позивач отримав травму (поранення, контузія), пов`язану із захистом Батьківщини, що підтверджується довідками про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), виданою військовою частиною НОМЕР_1 НГУ від 05.11.2024 № 159 та Довідкою ВЛК № 426 від 10.04.2025 та Довідкою ВЛК № 1040 від 03.09.2025, виданою Медичною Військово-лікарською комісією ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Миколаївській області».
15.02.2023 під час проходження строкової військової служби, між позивачем та командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України укладено контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу строком до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.
17.09.2025 представник позивача звернулась із запитом до командира військової частини НОМЕР_1 НГУ про надання інформації щодо включення позивача до списків особового складу для нарахування та виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153.
У відповідь листом № 3/39/12-Б-51-Аз від 18.09.2025 військова частина повідомила причини невключення позивача до списків особового складу для нарахування та виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153.
Зокрема у відповіді зазначено, що у зв`язку з тим, що військовослужбовець ОСОБА_1 не брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності вищезазначеної постанови, відсутні підстави для включення у списки для нарахування та виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153.
Вважаючи протиправно бездіяльність відповідача щодо невиплати одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач приєднався до військової служби після оголошення воєнного стану у віці до 25 років, проходив військову службу на посадах рядового складу, на дату набрання чинності Постановою №153 приймав безпосередню участю у бойових діях в районі ведення бойових дій та отримав поранення (військову травму), він має право на отримання одноразової грошової винагороду в розмірі 1 млн. гривень, навіть без підтверджених шести місяців безпосередньої участі у бойових діях в районі ведення бойових дій. 
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
11.02.2025 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», пунктом 2 якої затверджений Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану та форму контракту про проходження громадянами України віком від 18 до 25 років військової служби у Збройних Силах України, Національній гвардії України та Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу (далі – Постанова №153).
Пунктом 3 Постанови №153, чинної станом на час виникнення спірних відносин установлено, що учасникам експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу.
Відповідно до пункту 4 Постанови №153 особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Отже, із аналізу норм Постанови №153, слідує, що особам рядового, сержантського і старшинського складу, які у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу, зокрема, до Збройних Сил, проходять військову службу під час воєнного стану та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн грн.
У свою чергу, військовослужбовцям, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою №153, у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни винагорода виплачується в повному обсязі.
Таким чином, одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн грн виплачується військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу, які були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану у віці до 25 років, проходять службу, брали безпосередню участь у бойових діях не менше шести місяців.
У разі поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, винагорода виплачується в повному обсязі у разі, якщо військовослужбовець брав безпосередню участь у бойових діях строком менше шести місяців.
В матеріалах справи міститься про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) виданої військовою частиною НОМЕР_1 НГУ від 05.11.2024 року № 159, солдат військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 03.11.2024 року під час виконання бойового завдання у складі НОМЕР_2 броп НГУ 03.11.2024 о 21:00 під час переміщення з СП «БОНД» на СП «Рем» БТТР 15 броп НГУ, яка розташована в н. п. Вишневе, Покровського району, Донецької області в наслідок скиду FPV-дрону підрозділами збройних сил російської федерації, отримав поранення.
Відповідно довідки ВЛК № 426 від 10.04.2025, виданою Медичною Військово-лікарською комісією ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Миколаївській області», солдат ОСОБА_1 , 2002 року народження, військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 НГУ 03.11.2024 отримав поранення, контузію, ТАК, пов`язану із захистом Батьківщини.
Відповідно довідки ВЛК № 1040 від 03.09.2025, виданою Медичною Військово-лікарською комісією ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Миколаївській області», солдат ОСОБА_1 , 2002 року народження, військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 НГУ 03.11.2024 року отримав поранення, контузію, ТАК, пов`язану із захистом Батьківщини. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки позивач приєднався до військової служби після оголошення воєнного стану у віці до 25 років, проходив військову службу на посадах рядового складу, на дату набрання чинності Постановою №153 приймав безпосередню участю у бойових діях в районі ведення бойових дій та отримав поранення (військову травму), він має право на отримання одноразової грошової винагороду в розмірі 1 млн. гривень, навіть без підтверджених шести місяців безпосередньої участі у бойових діях в районі ведення бойових дій, чим спростовуються доводи апелянта у цій частині.
Щодо посилань апелянта на проходження позивачем строкової військової служби до введення на території України воєнного стану, колегія суддів зазначає наступне.
Аналізуючи положення пункту 4 Постанови № 153 (в редакціях як на час її прийняття, так і з урахуванням подальших змін, на які посилається апелянт), суд зазначає, що для виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої вказаними нормами, мають бути дотримані такі умови:
- громадянин України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, мав бути прийнятий (в тому числі за контрактом) або призваний на військову службу у віці до 25 років під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64;
- така особа проходить військову службу та брала безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора;
- вказана особа не входить до кола військовослужбовців, які визначені абзацом 5 пункту 4 Постанови № 153, яким винагорода не виплачується.
При цьому, розмір вказаної грошової винагороди залежить від строку безпосередньої участі вищевказаних військовослужбовців у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій та інших обставин, а саме:
- якщо такий строк за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою № 153, то одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах виплачується у розмірі 1 млн. гривень;
- якщо такий строк за сукупністю становить менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою № 153 у зв`язку із наявністю у вказаних військовослужбовців захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі, тобто також у розмірі 1 млн. гривень;
- якщо такий строк за сукупністю становить менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою № 153 та за відсутності наведених вище обставин щодо захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених) (про що й просить позивач у позовній заяві).
З урахуванням викладеного слід зазначити, що твердження апелянта про те, що у зв`язку з перебуванням позивача станом на 24.02.2022 на строковій військовій службі, йому не передбачена виплата спірної винагороди відповідно до умов Постанови № 153, є помилковими, оскільки згадана постанова, як в редакції на момент її прийняття, так і в подальшому в редакції внесених до неї змін, не містить таких умов та/або обмежень у виплаті спірної грошової винагороди щодо осіб, які до введення на території України воєнного стану були призвані на строкову військову службу, а в подальшому під час воєнного стану, перебуваючи на строковій військовій служби, уклали контракт про проходження військової служби та, відповідно, були прийнятті на військову службу за контрактом.
До того ж, постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.2025 № 942 було внесено зміни до Постанови № 153 та, зокрема, доповнено пункт 4 такої постанови абзацами такого змісту:
«виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та:
були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу;
проходили військову службу і були атестовані до присвоєння первинного офіцерського звання офіцерського складу «молодший лейтенант»;
проходили військову службу, мали спеціальні звання або класні чини та були переатестовані до присвоєння офіцерського звання.».
Тобто, з метою усунення певних прогалин у Постанові № 153 щодо осіб, на яких поширюється дія її положень, Кабінету Міністрів України вніс відповідні зміни, якими чітко визначив, що виплата спірної грошової винагороди здійснюється також відповідним військовослужбовцям зазначеним в абзаці другому пункту 4 цієї постанови, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього ж пункту, та були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вріного висновку щодо наявності у військовослужбовців, з числа осіб, які проходили строкову військову службу та були прийнятті в подальшому на військову службу за контрактом під час воєнного стану, права на виплату одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 153.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька