УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 725/6380/25
провадження № 61-4703ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Мартєва С. Ю.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, Виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування, про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення.
Позовну заяву мотивовано тим, що з 17 липня 2009 року ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, у якому народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач указував, що подружнє життя з відповідачкою не склалось, шлюб існує лише формально і вони проживають окремо протягом тривалого часу. Після припинення спільного проживання їхня донька залишилася проживати з батьком на його самостійному утриманні та вихованні.
Між сторонами досягнуто згоди щодо проживання, виховання та утримання доньки з батьками, про що укладено нотаріально посвідчений договір.
Встановлення факту самостійного виховання та утримання доньки необхідно позивачеві для можливості пересування з донькою без документальної згоди матері, зняття доньки з реєстрації місця проживання та реєстрації доньки за новим місцем проживання, можливості забезпечити дитину відпочинком та оздоровленням, оформлення та отримання належних соціальних виплат.
Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просив суд:
розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 
17 липня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції (далі - ВРАЦС Чернівецького МУЮ), актовий запис № 1156;
встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Чернівецький районний суд міста Чернівців рішенням від 02 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив.
Розірвав шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 17 липня 2009 року ВРАЦС Чернівецького МУЮ, актовий запис № 1156.
Встановив факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачкою. Приймаючи до уваги пояснення сторін та свідків, суд вважав, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам;
суд установив, що позивач виховує свою дитину, турбується про її стан здоров`я, навчання, загальний розвиток, про що стверджують і свідки у своїх поясненнях. Позивач має можливість забезпечувати себе та утримувати свою дитину в належних умовах для життя;
позивач довів належними та допустимим доказами, що у зв`язку із окремим проживанням матері від батька (чоловіка) та дитини, її вихованням та утриманням займається батько самостійно, а тому, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи її вік, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, враховуючи факт окремого проживання відповідачки від чоловіка та дитини, інші обставини, позовні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини підлягають задоволенню.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 
(далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (особа, яка не брала участі у справі) оскаржив його в апеляційному порядку в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дитини.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2026 року залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування.
Чернівецький апеляційний суд постановою від 18 березня 2026 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 задовольнив.
Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 02 вересня 
2025 року в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасував та ухвалив в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що:
позивач у цій справі є військовозобов`язаним, належить до осіб, зазначених у частині першій статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме може отримати право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі оскаржуваного рішення, що вплине на обсяг прав та обов`язків територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов щодо самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави (зокрема, військової частини). Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи / або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Тобто, у цій справі позов може бути пред`явлено з метою штучного створення умов та обставин, що може бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Отже, добросовісність сторін у справі при застосуванні способів захисту сімейних прав, інтересів дітей, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби) може бути перевірена й оцінена лише за участю особи, на яку покладено обов`язок виконання оскаржуваного рішення в частині вирішення права на відстрочку;
обставини цієї справи свідчать про те, що рішенням суду першої інстанції порушено права та інтереси саме держави, в інтересах якої може виступати, зокрема ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином, суд першої інстанції вирішив питання, які стосуються повноважень ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо можливості надання позивачеві відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та законного інтересу у останнього щодо мобілізації в умовах воєнного стану;
у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. ІНФОРМАЦІЯ_2 рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 02 вересня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про розірвання шлюбу не оскаржується;
приймаючи рішення в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своєї доньки, суд першої інстанції вважав доведеним факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 своєї доньки ОСОБА_4 . При цьому, суд першої інстанції послався на відсутність спору між сторонами, та на те, що відповідачка позов визнала;
ураховуючи предмет і правові підстави позову, ця справа є справою, 
що виникає із сімейних правовідносин, тому відповідно до пункту 1 
частини четвертої статті 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження. Подібні правові висновки щодо вирішення вказаного процесуального питання викладено в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 676/2582/23 (провадження № 61-17837св23), від 24 січня 2024 року у справі № 752/1058/23 (провадження № 61-17143св23), від 10 жовтня 2023 року у справі № 682/2454/22-ц (провадження № 61-10748св23). Усупереч введеним нормам процесуального права суд першої інстанції розглянув і вирішив справу у спорі, що виникає із сімейних правовідносин, в порядку спрощеного позовного провадження;
розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 
151 СК України. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).
У касаційній скарзі, поданій 08 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд», ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить:
скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 березня 2026 року у справі № 725/6380/25 в частині, якою скасовано рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 02 вересня 2025 року щодо встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту того, що 
ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітню дитину - доньку 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
залишити в силі рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 02 вересня 2025 року у справі № 725/6380/25 в повному обсязі.
Постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про розірвання шлюбу до апеляційного суду не оскаржувалась, тому перегляду в касаційному порядку в цій частині не підлягає.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що:
апеляційний суд дійшов висновку про необхідність встановлення обставин, за яких обсяг батьківських прав матері дитини має бути обмежений або припинений, як передумови для визнання факту самостійного виховання дитини батьком. Такий підхід є помилковим, оскільки законодавство не ставить можливість встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини у залежність від наявності судового рішення про позбавлення або обмеження батьківських прав іншого з батьків. Навпаки, правова природа відповідного юридичного факту полягає у фіксації фактичних обставин сімейного життя, а не у зміні чи припиненні обсягу прав іншого з батьків. Зазначений підхід суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2024 року у справі 
№ 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), а також правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24), у якій розмежовано правову природу встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини та визначено належний стандарт судової оцінки доказів у таких категоріях справ;
апеляційний суд неправильно застосував положення статей 17 та 
352 ЦПК України, безпідставно визнавши право на апеляційне оскарження за суб`єктом, який не був учасником справи та щодо якого суд першої інстанції не вирішував питання про його права, свободи, інтереси чи обов`язки. Такий підхід суперечить самій суті апеляційного перегляду як форми контролю за судовими рішеннями у межах спірних правовідносин та призводить до необґрунтованого розширення кола суб`єктів апеляційного оскарження;
апеляційний суд допустив істотне порушення вимог 
статті 263 ЦПК України щодо обґрунтованості судового рішення. Фактично суд здійснив переоцінку доказів, досліджених судом першої інстанції, однак не навів жодних належних і достатніх мотивів відхилення висновків суду першої інстанції, не зазначив, у чому саме полягає помилковість цих висновків, та не обґрунтував, на підставі яких саме доказів він дійшов протилежних висновків;
суд першої інстанції не вирішував жодного питання, що стосувалося б прав, свобод, інтересів чи обов`язків ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зокрема, суд не покладав на зазначений орган жодних обов`язків, не зобов`язував його вчиняти будь-які дії, у тому числі щодо прийняття рішення про надання відстрочки від призову, не втручався у сферу його владних повноважень, не змінював обсяг його компетенції та не здійснював жодного правового впливу на його діяльність. Ухвалене судом першої інстанції рішення стосувалося виключно встановлення юридичного факту у сфері сімейних правовідносин, а саме факту самостійного виховання та утримання дитини. Такий юридичний факт має приватно-правовий характер та не породжує для органу військового управління жодних безпосередніх, прямих або імперативних правових наслідків владного характеру;
ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними відомостями з мобільного застосунку «Резерв +». Саме цей територіальний підрозділ є органом, уповноваженим здійснювати щодо заявника функції у сфері військового обліку, мобілізації та реалізації пов`язаних із цим процедур. ІНФОРМАЦІЯ_2 не веде персонального військового обліку заявника, не здійснює щодо нього владних управлінських функцій та не наділений повноваженнями приймати індивідуальні рішення у його відношенні. Тому відсутні будь-які правові підстави вважати, що оскаржуване судове рішення зачіпає його права, інтереси чи обов`язки навіть опосередковано;
характер спірних правовідносин у цій справі є виключно приватно-правовим, сімейно-правовим за своєю суттю. Метою звернення до суду було не вирішення будь-яких публічно-правових питань, а виключно належне юридичне підтвердження фактичних обставин сімейного життя, які об`єктивно склалися між батьком та дитиною. У таких категоріях справ суд зобов`язаний досліджувати насамперед фактичний зміст сімейних відносин, реальний обсяг виконання батьківських обов`язків, ступінь участі кожного з батьків у вихованні, утриманні та забезпеченні потреб дитини, а також оцінювати умови її проживання, розвитку та виховання. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у встановленні відповідного юридичного факту, фактично змінив предмет правового аналізу та вийшов за межі заявлених вимог і характеру спірних правовідносин. Замість дослідження обставин, що мають значення для вирішення сімейного спору, апеляційний суд переніс центр правової оцінки у площину публічно-правових інтересів держави, пов`язаних із питаннями мобілізації та виконання військового обов`язку. Такий підхід є принципово неправильним і свідчить про підміну предмета судового розгляду. Внаслідок цього апеляційний суд фактично аналізував не доведеність та реальність сімейних обставин, не зміст і характер виконання заявником батьківських обов`язків, а гіпотетичні, можливі у майбутньому наслідки встановлення відповідного юридичного факту для інших правовідносин, які не є предметом даного цивільного провадження та мають іншу правову природу. Таким чином, суд апеляційної інстанції вийшов за межі предмета спору, підмінивши дослідження конкретних фактичних обставин сімейного життя оцінкою потенційного впливу судового рішення на інші, відмінні за своєю правовою природою правовідносини, зокрема ті, що виникають у сфері мобілізації;
апеляційний суд фактично перетворив розгляд сімейної справи на інструмент оцінки можливих мобілізаційних наслідків, що свідчить про вихід за межі предмета спору, порушення принципів цивільного судочинства та підміну правової природи спірних правовідносин. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що для підтвердження факту самостійного виховання необхідною умовою є наявність обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється. Такий висновок не ґрунтується на положеннях СК України, суперечить його системному тлумаченню та фактично вводить додаткову правову умову, яка законом не передбачена.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Апеляційний суд установив, що 17 липня 2009 року між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 зареєстровано шлюб ВРАЦС Чернівецького МУЮ, актовий запис 
№ 1156.
ІНФОРМАЦІЯ_7 у сторін народилася донька ОСОБА_4 .
02 липня 2025 року сторонами укладено договір між батьками про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні, який нотаріально посвідчений.
Відповідно до пункту 1.1. договору від 02 липня 2025 року сторони домовились про те, що їх донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде перебувати на самостійному утриманні та вихованні батька ОСОБА_1 , та проживатиме з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 1.2. договору від 02 липня 2025 року мати має право проводити з донькою один тиждень під час зимових канікул та один місяць під час літніх канікул. Сторони завчасно, не пізніше ніж за два місяці до початку відповідних канікул, повинні узгодити час та місце відпочинку дитини з матір`ю.
Відповідачка ОСОБА_2 позов визнала, просила розглянути справу за її відсутності.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови 
у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав посилався на те, що донька знаходиться на його одноособовому вихованні та утриманні. Оскільки такий спосіб захисту чинним законодавством не передбачений, виникає необхідність у встановленні в судовому порядку факту самостійного виховання та утримання малолітньої ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьком ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною десятою статті 7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
У частинах другій, восьмій, дев`ятій статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 
2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 160/4130/19 (адміністративне провадження № К/9901/36116/19) вказано, що: «судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах».
У постанові Верховного Суду від 14 липня 2022 року в справі № 209/1817/19-ц (провадження № 61-5774св22) зазначено, що «особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та / або обов`язки, або породжують для особи правові наслідки. Верховний Суд зазначає, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).
У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. В той же час відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема постанову Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року у справі № 183/3701/16 (провадження № 61-7950св24)).
У постанові від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25 (провадження 
№ 61-7345св25) Верховний Суд зазначив, що:
«приватно-правовий інструментарій (зокрема позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави (зокрема, військової частини).
Колегія суддів наголошує, що організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»».
У постанові від 02 квітня 2025 року в справі № 127/3622/24 (провадження 
№ 61-12634св24) Верховний Суд вказав, що:
«в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи / або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та / або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні 
статті 65 Конституції України.
Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та / або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) 
у конкретних життєвих ситуаціях».
У постанові від 22 січня 2025 року в справі № 495/432/23 (провадження 
№ 61-17548св23) Верховний Суд вказав, що:
«позов про визначення місця проживання неповнолітньої дитини у цій справі фактично пред`явлений військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Суд апеляційної інстанції слушно звернув увагу на те, що позивач у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов загалом правильного висновку у цій справі про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з ним у зв`язку із самостійним вихованням дитини без участі матері».
У постанові від 28 січня 2026 року у справі № 947/37166/23 (провадження 
№ 61-10377св25) Верховний Суд зазначив, що: «приписами статей 109, 141, 159, 160 СК України передбачено рівність прав батьків щодо дитини, можливість за згодою батьків визначення місця проживання дитини, її виховання та утримання. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, реалізуючи, саме ці норми СК України 15 листопада 2023 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір здійснення батьківських прав, сплату аліментів на дитину, згідно якого місцем проживання дитини є місце проживання батька. Таким чином, юридична фіксація факту виховання дитини була закріплена батьками дитини шляхом укладення 15 листопада 2023 року договору між батьками щодо здійснення батьківських прав, про сплату аліментів на дитину, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Пучковою І. А. та зареєстрований у реєстрі за № 634. Дублювання встановлених договором фактів не відповідає вимогам частини другої статті 315 ЦПК України, оскільки такий факт вже встановлено у визначеному законом порядку. Окреме проживання батьків, визначення місця проживання дитини з батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для звільнення із військової служби. Крім того, договір, укладений між сторонами, не підтверджує здійснення самостійного виховання та утримання заявником, а лише підтверджує дотримання ним цих обов`язків відповідно до закону, оскільки цим договором визначені права та обов`язки обох сторін. Враховуючи наведене, належним чином встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви в частині встановлення фактів, що мають юридичне значення».
У постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження 
№ 14-132цс23) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:
«доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. 
Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. 
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Апеляційний суд установив, що: 
приватно-правовий інструментарій (зокрема позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави;
фактично позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, Виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування, про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення, в частині встановлення факту, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пред`явлено з метою штучного створення умов та обставин, що може бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Отже, сторони у справі намагаються застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дітей, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби);
суд апеляційної інстанції врахував, що частина перша 
статті 352 ЦПК України визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому апеляційний суд вважав, що рішенням суду першої інстанції у частині встановлення факту, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітню дитину - доньку 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зачіпаються права та інтереси ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про встановлення факту, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову у відповідній частині.
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині самостійного виховання та утримання дитини батьком.
Подібні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 27 березня 
2026 року у справі № 725/8934/25 (провадження № 61-3832ск26), від 14 квітня 2026 року у справі № 725/8169/25 (провадження № 61-4046ск26).
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24).
Посилання в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду в постанові 
від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), в якій розглядалася заява ОСОБА_1, заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, про встановлення факту самостійного виховання дитини, 
є безпідставними, оскільки висновки в указаній справі не є подібними 
з правовідносинами у справі, що переглядається. 
Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду 
від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24), оскільки вказаною постановою, за результатами скасування судових рішень, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях. За результатами нового розгляду цих справ фактично-доказова база у них може істотно змінитися, оскільки сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження і встановлення у справі обставин і доказів, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки.
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними відомостями з мобільного застосунку «Резерв +». Саме цей територіальний підрозділ є органом, уповноваженим здійснювати щодо заявника функції у сфері військового обліку, мобілізації та реалізації пов`язаних із цим процедур. ІНФОРМАЦІЯ_2 не веде персонального військового обліку заявника, не здійснює щодо нього владних управлінських функцій та не наділений повноваженнями приймати індивідуальні рішення у його відношенні, визнання апеляційним судом за ІНФОРМАЦІЯ_2 права на апеляційне оскарження у цій справі є безпідставним, таким, що не відповідає вимогам процесуального закону, та свідчить про істотне порушення норм процесуального права, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міста Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя (пункт 7 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154).
Касаційний суд вже вказував, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а відтак не мають статусу юридичних осіб (див. постанову Верховного Суду 
від 27 березня 2024 року у справі № 344/6751/22 (провадження № 61-671св23), постанову Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 524/7691/23 (провадження № 61-8386св25)).
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права.
У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 
№ 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Виняткові повноваження зі встановлення обставин справи, їх оцінки передовсім належать суду першої інстанції та як виняток суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд є судом оцінки права, а не встановлення факту. До повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права. Верховний Суд не має права вдаватися до оцінки обставин справи, їх встановлювати, змінювати саме ту оцінку, яку здійснили суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
У частині шостій статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до таких висновків.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, Виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки та піклування, в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 березня 2026 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв