П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/13449/25	
Головуючий в 1 інстанції: Бульба Н.О.
Дата і місце ухвалення: 24.03.2026 р., м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної екологічної інспекції України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 березня 2026 року у справі №400/13449/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, -
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- стягнути з Державної екологічної інспекції України середній заробіток за час затримки виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №400/6412/21 про поновлення його на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Миколаївській області – Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області за період з 17.09.2025 року по 15.12.2025 року в сумі 147 114,88 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 березня 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №400/6412/21 про поновлення на посаді за період з 17.09.2025 року по 15.12.2025 року в сумі 27 370,24 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апелянти подали апеляційні скарги, в яких зазначають про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на їхню думку, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо розміру середньоденного заробітку, який підлягає застосуванню при обчисленні середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді. 
Апелянт вказує, що суд безпідставно не врахував довідку Державної екологічної інспекції у Миколаївській області від 01.04.2021 №13/13-24/239, відповідно до якої середньоденний заробіток позивача становив 2298,67 грн, та всупереч вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, визначив його у розмірі 427,66 грн. 
На думку апелянта, при проведенні розрахунку середньоденного заробітку необхідно враховувати фактично нараховану заробітну плату за фактично відпрацьовані дні, а не загальну кількість робочих днів відповідного періоду. 
Також апелянт зазначає, що у попередніх справах між тими ж сторонами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді судами застосовувався показник середньоденного заробітку у розмірі 2298,67 грн, а тому відсутні підстави для його зміни у цій справі. 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги Державна екологічна інспекція України зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. 
Апелянт вказує, що виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №400/6412/21 було ускладнено ліквідацією Державної екологічної інспекції у Миколаївській області, а також тим, що позивачу листом від 08.08.2022 року було запропоновано низку вакантних посад у територіальних органах Держекоінспекції, однак останній не надав згоди на призначення на жодну з них. 
На думку апелянта, зазначені обставини унеможливлювали своєчасне виконання рішення суду про поновлення на посаді.
Крім того, Державна екологічна інспекція України посилається на правові висновки Верховного Суду щодо правової природи середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі та вважає, що позивач не має права на його стягнення за спірний період. 
Також апелянт зазначає про необхідність з`ясування обставин щодо можливого перебування позивача у трудових правовідносинах з іншими роботодавцями та вважає, що саме територіальний орган Держекоінспекції, як окрема юридична особа, а не Державна екологічна інспекція України, є належним суб`єктом відповідних виплат. 
Посилаючись на наведене, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу Бабенка Віталія Анатолійовича Державна екологічна інспекція України заперечує проти її задоволення та просить залишити її без задоволення. 
Зазначає, що суд першої інстанції правильно визначив розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді. 
Водночас відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню і в частині задоволених позовних вимог, оскільки позивачу після ухвалення рішення про поновлення на посаді пропонувалися наявні вакантні посади в системі Держекоінспекції, однак він не надав згоди на призначення на жодну з них, що, на думку відповідача, унеможливлювало виконання рішення суду. 
Крім того, відповідач посилається на відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, а також на те, що Державна екологічна інспекція України не є належним суб`єктом для здійснення відповідних виплат. 
У зв`язку з наведеним відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача та скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом Державної екологічної інспекції України від 20.07.2021 №94-тр/р ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Державної екологічної інспекції у Миколаївській області – головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією територіального органу. 
Не погодившись із таким звільненням, позивач оскаржив його в судовому порядку.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022 у справі №400/6412/21 визнано протиправним та скасовано наказ Державної екологічної інспекції України від 20 липня 2021 року №94-тр/р про звільнення ОСОБА_1 , а також наказ Державної екологічної інспекції у Миколаївській області від 20 липня 2021 року №76-о про оголошення зазначеного наказу, поновлено позивача на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Миколаївській області – головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області з 20.07.2021 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.07.2021 року по 07.07.2022 року у сумі 105 204,36 грн.
Разом із тим рішення суду про поновлення позивача на посаді відповідачем тривалий час не виконувалося, у зв`язку із чим ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. 
Так, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.12.2022 у справі №400/4729/22 стягнуто середній заробіток за період з 08.07.2022 року по 10.10.2022 року; рішенням від 25.07.2023 у справі №400/1443/23 – за період з 11.10.2022 року по 20.02.2023 року; рішенням від 20.09.2023 у справі №400/9937/23 – за період з 21.02.2023 року по 01.08.2023 року; рішенням від 29.01.2024 у справі №400/13880/23 – за період з 02.08.2023 року по 10.11.2023 року; рішенням від 20.05.2024 у справі №400/1772/23 – за період з 11.11.2023 року по 23.02.2024 року; рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 у справі №400/6127/24 також було стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді. 
Таким чином, факт тривалого невиконання відповідачем постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022 у справі №400/6412/21 вже неодноразово був предметом судового розгляду та встановлювався судовими рішеннями, які набрали законної сили.
У спірний період з 17.09.2025 року по 15.12.2025 року рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді залишалося невиконаним, наказ про поновлення позивача на посаді відповідачем не видавався, а сам позивач фактично до виконання посадових обов`язків не допускався. 
Вважаючи, що внаслідок триваючої затримки виконання судового рішення він має право на отримання середнього заробітку за час такої затримки відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022 у справі №400/6412/21 позивача поновлено на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Миколаївській області – головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області, а відповідне судове рішення підлягало негайному виконанню. 
Водночас судом встановлено, що у спірний період з 17.09.2025 року по 15.12.2025 року рішення про поновлення позивача на посаді відповідачем виконано не було, а сам факт невиконання рішення суду відповідачем не заперечувався. 
З урахуванням положень статей 235, 236 Кодексу законів про працю України та пункту 3 частини першої статті 371 КАС України суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді. 
Разом з тим суд першої інстанції зазначив, що розмір такої виплати підлягає визначенню відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, виходячи із середньоденного заробітку позивача в розмірі 427,66 грн, який був визначений постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2022 у справі №400/6412/21. 
Встановивши, що період затримки виконання рішення суду, за який заявлено вимоги у даній справі, становить 64 робочі дні, суд першої інстанції здійснив розрахунок належної до стягнення суми та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 27 370,24 грн середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, відмовивши у задоволенні решти позовних вимог як необґрунтованих.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Судом установлено, що предметом спору у даній справі є право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №400/6412/21, якою його було поновлено на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Миколаївській області – головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області.
Відповідно до частин першої та сьомої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави працівник підлягає поновленню на попередній роботі, а рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.
Аналогічний припис міститься у пункті 3 частини першої статті 371 КАС України, відповідно до якого рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Наведені положення законодавства свідчать про те, що рішення суду про поновлення особи на роботі або на посаді є особливою категорією судових рішень, виконання яких не ставиться у залежність від набрання ними законної сили, відкриття виконавчого провадження чи пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Обов`язок роботодавця щодо поновлення працівника на посаді виникає безпосередньо з моменту ухвалення відповідного судового рішення та реалізується шляхом видання наказу про поновлення працівника і фактичного допуску його до виконання посадових обов`язків.
Механізм захисту прав працівника у випадку несвоєчасного виконання рішення про поновлення на роботі визначений статтею 236 КЗпП України.
Так, відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника орган, який розглядав трудовий спір, виносить ухвалу про виплату такому працівникові середнього заробітку або різниці в заробітку за весь час затримки.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі є спеціальною гарантією захисту трудових прав працівника та одночасно спеціальним видом відповідальності роботодавця за невиконання судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі №711/8446/16-ц зазначила, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання роботодавцем наказу про поновлення працівника на роботі негайно після ухвалення судового рішення.
Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а вказав, що виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця у такій затримці, а право працівника на отримання такої виплати закон пов`язує виключно з фактом затримки виконання відповідного судового рішення. 
Із наведених правових висновків Верховного Суду вбачається, що для застосування статті 236 КЗпП України юридично значущими є наявність рішення суду про поновлення працівника на роботі, обов`язок роботодавця виконати таке рішення, факт його невиконання або несвоєчасного виконання та період затримки виконання.
При цьому відповідальність, передбачена статтею 236 КЗпП України, не ставиться у залежність від причин невиконання рішення суду, наявності чи відсутності вини роботодавця, організаційних труднощів або інших обставин, які, на думку роботодавця, перешкоджали його виконанню.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №400/6412/21 позивача поновлено на посаді, проте у спірний період з 17 вересня 2025 року по 15 грудня 2025 року вказане судове рішення залишалося невиконаним, наказ про поновлення позивача на посаді відповідачем не видавався, а сам позивач до виконання посадових обов`язків не допускався.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, а тому доводи апеляційної скарги Державної екологічної інспекції України про відсутність підстав для застосування статті 236 КЗпП України є безпідставними.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги Державної екологічної інспекції України, колегія суддів виходить із такого.
Апелянт посилається на те, що виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №400/6412/21 було неможливим у зв`язку з ліквідацією Державної екологічної інспекції у Миколаївській області, відсутністю відповідної посади та пропонуванням позивачу інших вакантних посад у системі органів Держекоінспекції.
Однак такі доводи не можуть бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності, встановленої статтею 236 КЗпП України.
Як уже зазначалося вище, правовою підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є сам факт невиконання або несвоєчасного виконання рішення про поновлення працівника на роботі.
При цьому стаття 236 КЗпП України не ставить можливість стягнення середнього заробітку у залежність від причин затримки виконання рішення суду чи наявності поважних обставин, які, на думку роботодавця, ускладнювали або унеможливлювали його виконання.
Колегія суддів враховує, що питання виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №400/6412/21 вже неодноразово були предметом судового розгляду між тими ж сторонами у справах про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді.
Разом із тим відповідачем не надано доказів того, що у спірний період позивача було поновлено на посаді відповідно до вимог судового рішення або що було видано відповідний наказ про його поновлення.
Сам по собі факт пропонування позивачу інших посад у системі органів Державної екологічної інспекції України не свідчить про належне виконання рішення суду, оскільки судовим рішенням позивача поновлено на конкретній посаді, а не на будь-якій іншій посаді в системі державного органу.
Не можуть бути прийняті судом і доводи апелянта щодо припинення Державної екологічної інспекції у Миколаївській області як юридичної особи, оскільки такі обставини не звільняють суб`єкта владних повноважень від обов`язку виконати судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання відповідно до статті 129-1 Конституції України та статей 14, 370 КАС України.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо неналежності Державної екологічної інспекції України як відповідача у даній справі. 
Як убачається з постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №400/6412/21, саме Державна екологічна інспекція України була суб`єктом владних повноважень, щодо якого ухвалено рішення про поновлення позивача на посаді та на якого покладено обов`язок щодо його виконання. 
Відтак саме цей орган несе відповідальність за наслідки невиконання відповідного судового рішення.
Посилання апелянта на можливе перебування позивача у трудових правовідносинах з іншими роботодавцями колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені обставини не впливають на право працівника на отримання середнього заробітку, передбаченого статтею 236 КЗпП України, який є наслідком затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі Державної екологічної інспекції України доводи не спростовують встановленого судом першої інстанції факту невиконання рішення суду про поновлення позивача на посаді та не свідчать про відсутність підстав для застосування статті 236 КЗпП України.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправильне визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, у всіх випадках збереження середньої заробітної плати середня заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, здійснюється шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів, які підлягають оплаті.
Як убачається з матеріалів справи, під час розгляду справи №400/6412/21 судами вже було здійснено розрахунок середнього заробітку позивача та встановлено середньоденний заробіток у розмірі 427,66 грн, виходячи з виплат за останні два місяці роботи перед звільненням.
При цьому колегія суддів враховує, що постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №400/6412/21 набрала законної сили, а встановлений нею показник середньоденного заробітку є складовою судового рішення, яке набрало законної сили та підлягає врахуванню під час вирішення даного спору.
Відтак відсутні правові підстави для повторного визначення такого показника в межах даної справи.
Саме зазначений показник був покладений судом першої інстанції в основу розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у даній справі.
Посилання апелянта на довідку Державної екологічної інспекції у Миколаївській області від 01 квітня 2021 року №13/13-24/239, згідно з якою середньоденний заробіток становить 2298,67 грн, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Наявність такої довідки сама по собі не свідчить про неправильність проведеного судом розрахунку, оскільки визначення середнього заробітку для цілей застосування статті 236 КЗпП України має здійснюватися відповідно до Порядку №100 та з урахуванням установлених судовим рішенням у справі №400/6412/21 обставин.
Крім того, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про помилковість визначеного судом першої інстанції показника середньоденного заробітку або підтверджували наявність підстав для застосування іншого розрахунку.
Встановивши, що період затримки виконання рішення суду, за який заявлено вимоги у даній справі, становить 64 робочих дні, суд першої інстанції обґрунтовано визначив належну до стягнення суму шляхом множення середньоденного заробітку 427,66 грн на кількість робочих днів затримки, що становить 27 370,24 грн.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку доказам, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи та не містять посилань на обставини, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що могло б бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав належну оцінку наявним у справі доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 316 КАС України підстав для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та Державної екологічної інспекції України, а також для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
З огляду на результати апеляційного перегляду справи підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної екологічної інспекції України залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 березня 2026 року у справі №400/13449/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук