справа № 755/8889/25
провадження № 22-ц/824/3584/2026
головуючий у суді І інстанції Марфіна Н.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ТОВ «Євро-Реконструкція» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Позов мотивований тим, що надання послуг з централізованого опалення/теплової енергії та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_1 у тому числі й квартирі АДРЕСА_2 здійснюється ТОВ «Євро-Реконсрукція» на підставі ліцензії.
Товариство є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води для споживачів встановленої зони теплопостачання Дніпровського та Дарницького районів міста Києва.
Вказувало, що згідно наявної у позивача інформації, відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_3 відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва.
Позивач вказував, що Відповідачі своєчасно з листопада 2023 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії, з листопада 2020 року за отримані послуги з постачання гарячого водопостачання та з листопада 2021 року за абонентське обслуговування в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01 березня 2025 року у розмірі 23 250,72 грн (заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії у розмірі 5 816,24 грн, заборгованість зі сплати послуг за гаряче водопостачання у розмірі 16 144,32 грн, та абонентська плата у розмірі 1 290,16 грн).
Зазначало, що у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України позивачем нараховано інфляційну складову боргу у розмірі 363,43 грн, та три відсотки річних в сумі 85,90 грн.
З урахуванням викладеного, позивач просив суд:
? стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії, постачання гарячого водопостачання у розмірі 23 250,72 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 363,43 грн, та три відсотки річних в сумі 85,90 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовлено.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» - Кравченко О.П. звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги доводи позивача про те, що перерахунок плати за показання вузла розподільного обліку за період, протягом якого вузол обліку був знятий з абонентського обліку, не здійснюється, оскільки це не передбачено вимогами чинного Законодавства, посилаючись на підпункт 3 пункту 4 розділу І Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіонбуду 22 листопада 2018 року за № 315, оскільки ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» в ієрархії нормативно-правових актів має пріоритет в застосуванні перед Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіонбуду 22 листопада 2018 року за № 315.
Зазначає, що взаємовідносини між Виконавцем послуг та Споживачем при наданні послуг з постачання гарячої води, проведенні розподілу загальних обсягів наданих послуг між споживачами будинку та нарахуванні плати за надані послуги регулюється не лише Законом України «Про житлово-комунальні послуги», норми якого хибно трактує суд першої інстанції, а й іншими нормативно-правовими актами, у сфері теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, зокрема Законами України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», «Про метрологію та метрологічну діяльність».
Вказує, що твердження суду першої інстанції про те, що норми ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» в ієрархії нормативно - правових актів мають пріоритет в застосуванні перед Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіонбуду 22 листопада 2018 року за № 315, є помилковим, оскільки в Законі України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (одна ієрархія нормативно-правових актів із Законом України «Про житлово-комунальні послуги», згідно трактування суду) визначено, що розподіл між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг здійснюється відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг.
Зазначає, що відповідно до підпункту 3, пункту 4, розділу І Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіонбуду від 22.11.2018 № 315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2021 № 358), при проведенні розподілу загальних обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг для розподілу не приймаються показання вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії, що зняті (надані), починаючи з дати встановлення факту виходу його з ладу (закінчення строку повірки засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу) або встановлення факту несанкціонованого втручання в його роботу (самовільний демонтаж, умисне знищення, пошкодження, розкомплектування, у тому числі порушення цілісності пломб, тощо), до дати прийняття на абонентський облік відремонтованого чи заміненого вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії або повіреного вимірювальної техніки, що входить до його складу».
Звертає увагу, що виконавцем послуг ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» було забезпечено належне інформування Споживача про закінчення строку повірки вузла розподільного обліку (індивідуального лічильника гарячої води) та необхідність проведення його повірки в установлені терміни (протягом 30 днів після закінчення строку повірки), способами що гарантують доведення інформації до Споживача (повідомлення на офіційному веб-сайті Виконавця послуг, в електронному Особистому кабінеті Споживача, в рахунках на оплату наданих послуг).
Вказує, що квартира АДРЕСА_3 обліковувалася у ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» як така, що обладнана індивідуальним (розподільним) засобом обліку гарячої води зав. № 5102342 до 1 лютого 2024 року, при тому, що повірка засобу обліку була здійснена 02.05.2019, а чинність повірки була дійсна до 24.04.2023 року). У зв`язку з не проведенням Споживачем в місячний термін періодичної повірки встановленого у квартирі індивідуального вузла розподільного обліку гарячої води заводський № 5102342, після закінчення строку чинності його повірки (24 квітня 2023 року), на виконання вимог нормативно-правових актів, вузол розподільного обліку Споживача був знятий 1 лютого 2024 року Виконавцем послуг з абонентського обліку.
Звертає увагу, що лише 25 червня 2025 року (після подання Позивачем позовної заяви до суду), індивідуальний вузол розподільного обліку заводський № 5102342 був повірений Споживачем, а відповідно з липня 2025 року, повторно прийнятий на абонентський облік ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКШЯ».
Наголошує, що з 1 лютого 2024 року до 14 липня 2025 року, квартира обліковувалася як така,що не обладнана індивідуальним (розподільним) засобом обліку гарячої води, оскільки індивідуальний засіб обліку гарячої води зав. № 5102342 був знятий у цей час з абонентського обліку Позивача, через закінчення терміну його повірки. При цьому, за період з 1 листопада 2020 року до 1 лютого 2024 року, нарахування коштів за спожиті послуги з постачання гарячої води здійснювалося на підставі переданих Споживачами(зафіксованих Виконавцем) показників індивідуального засобу обліку гарячої води, який був встановлений у квартирі зав. № 5102342 (по фактичному споживанню).
Також наголошує, що з моменту зняття з абонентського обліку вузла розподільного обліку Споживача, до повторного прийняття його на абонентський облік, його показання не приймаються. Чинне законодавство не передбачає можливості проведення нарахування коштів за надані послуги на підставі засобів обліку, які належним чином не повірені та не поставлені на облік виконавцем комунальної послуги.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», від 09.11.2017 № 2189-VIII, що введено в дію 01.05.2019, відповідно до ст. 1 якого, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що комунальною послугою є, зокрема, постачання теплової енергії.
Порядок надання послуг з централізованого опалення було регламентовано Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, яка втратила чинність 04.02.2022, а послуг з постачання теплової енергії - Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830.
Правовідносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII. Статтями 7 та 9 вказаного Закону передбачено обов`язок споживача оплачувати надані послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі статтею 322 ЦК України та статтею 13 Конституції України власність зобов`язує, а власник має утримувати майно, що йому належить.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 .
Також судом встановлено, що 01 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Євро-Реконструкція» укладений договір №430042104 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, який втратив чинність на підставі пункту 3 перехідних положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII, отже обов`язок з повірки лічильного засобу покладається на споживача.
Звертаючись до суду із позовом, сторона позивача просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» наявну у споживачів станом на 01.03.2025 року заборгованість за послугу з постачання теплової енергії, яка утворилася з 01.11.2023 у розмірі 5 816,24 грн, за послугу з постачання гарячої води, яка утворилася з 01.11.2020 у розмірі 16 144, 32 грн, абонентської плати з 01.11.2021 в розмірі 1 290, 16 грн, а всього заборгованість за надані послуги у розмірі 23 250, 72 грн., інфляційну складову боргу в розмірі 363, 43 грн., 3% річних в розмірі 85,90 грн, судовий збір у розмірі 3 028, 00 грн.
Як вбачається із матеріалів справи, після подання позовної заяви до суду та відкриття провадження по справі, відповідачі у червні 2025 року, частково визнали борг та погасили заборгованість/здійснили оплату за надані послуги з постачання теплової енергії (опалення) та абонентського обслуговування.
Таким чином, залишок заборгованості Відповідачів, на момент прийняття судового рішення по справі № 755/8889/25, становив 19 623, 65 грн, а саме: заборгованість за надані послуги з постачання гарячої води - 16 144, 32 грн; інфляційна складова боргу в розмірі 365, 43 грн; 3% річних в розмірі 85, 90 грн; сплачений Позивачем судовий збір за подання позовної заяви до суду в розмірі 3 028 грн.
Звертаючись із позовом, позивач вказував, що є виконавцем послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води для встановленої зони теплопостачання Дніпровського та Дарницького районів міста Києва, у тому числі до будинку АДРЕСА_1 у тому числі й квартирі АДРЕСА_2 , на підставі відповідної ліцензій. Оскільки  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 , позивач вважав, що відповідачі мають сплатити заборгованість, що обліковується за надані послуги у розмірі 23 250,72 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 363,43 грн, та три відсотки річних в сумі 85,90 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що за адресою: АДРЕСА_4 встановлено індивідуальний засіб обліку гарячої води заводський номер 141970_5202342, 02 травня 2019 року було проведено повірку вказаного лічильника та зазначено показник 4 кубічних метрів.18 липня 2025 року після проведеної повірки вищевказаного лічильника, згідно акту опломбування засобу обліку було зафіксовано показник лічильника, який становив 5 кубічних метрів, зазначений акт складений представником ТОВ «Євро-Реконструкція» - контролером відділу обслуговування, а тому вважав, що за період прострочення сплати комунальних послуг споживачами спожито 1 кубічний метр води, а тому сплата боргу за комунальні послуги, які споживач не отримав не відповідає положенням ЗУ «Про житло-комунальні послуги», за наведених обставин, суд дійшов висновку що позовні вимоги про стягнення заборгованості за отримані послуги з постачання гарячого водопостачання за період з листопада 2020 року до лютого 2025 рік у розмірі 16144,32 грн та нараховані на вказану заборгованість інфляційну складову боргу у розмірі 363,43 грн, та три відсотки річних в сумі 85,90 грн є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, взаємовідносини між Виконавцем послуг та Споживачем при наданні послуг з постачання гарячої води, проведенні розподілу загальних обсягів наданих послуг між споживачами будинку та нарахуванні плати за надані послуги регулюються не лише Законом України «Про житлово-комунальні послуги», норми якого хибно трактує суд першої інстанції, а й іншими нормативно-правовими актами, у сфері теплопостачання та надання житлово- комунальних послуг, зокрема Законами України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», «Про метрологію та метрологічну діяльність».
Відповідно до частини 4 статті 8 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки дозволяється застосовувати, випускати з виробництва, ремонту та в продаж і видавати напрокат лише за умови їх відповідності цьому Закону та іншим нормативно-правовим актам, що містять вимоги до таких засобів вимірювальної техніки.
Відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.
Перелік категорій законодавчо врегульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, затверджено постановою КМУ від 04.06.2015 № 374.
Відповідно до пункту 38 вищевказаної постанови, лічильники води належать до засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці.
Наказом Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 13.10.2016 №1747, зареєстрованим у Мінюсті 01.11.2016 за № 1417/29547, для лічильників води та тепло лічильників установлено міжповірочний інтервал - 4 роки.
Про необхідність проведення повірки засобів обліку через міжповірочний інтервал зазначено в кожному технічному паспорті (керівництві з експлуатації), свідоцтві про проведення повірки, а також у акті опломбування засобу вимірювальної техніки.
Відповідно до ч. 4 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування і монтаж) вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання теплової енергії та води в квартирах (приміщеннях) будинку, здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку.
Згідно частини 2 статті 6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», обслуговування та заміна вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено законом або договором.
Відповідно до умов Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 (зі змінами) та Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182 (зі змінами), заміна і обслуговування, зокрема огляд, опломбування, ремонт (у тому числі з демонтаж, транспортуванням і монтаж) та періодична повірка вузла (вузлів) розподільного обліку здійснюється за рахунок споживача.
Для коректних нарахувань коштів за спожиті послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, відповідно до п. 2 розділу III Порядку прийняття приладу обліку на абонентський облік,затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 270 від 12.10.2018 року, споживачам необхідно дотримуватись правил користування індивідуальними засобами обліку, а саме: розподільні (індивідуальні) засоби обліку обов`язково мають бути прийняті на абонентський облік надавача послуг, опломбовані надавачем послуг, вчасно повірені, а їхні показники щомісяця мають передаватись до теплопостачальної організації.
Закон України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» регулює відносини щодо:1) комерційного обліку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води,централізованого водопостачання (далі - комунальні послуги);2) розподілу між споживачами обсягу спожитих комунальних послуг;3) встановлення, обслуговування, заміни вузлів обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії; 4) формування та надання споживачам рахунків на оплату комунальних послуг;5) забезпечення споживачів обліковою інформацією.
Частиною 4 статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачено, що розподіл між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг здійснюється відповідно до Методики, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Такою Методикою є Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджена наказом Мінрегіонбуду 22 листопада 2018 року за № 315.
Таким чином, твердження суду першої інстанції про те, що норми ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» в ієрархії нормативно - правових актів мають пріоритет в застосуванні перед Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіонбуду 22листопада 2018 року за № 315, є помилковим, оскільки в Законі України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (одна ієрархія нормативно-правових актів із Законом України «Про житлово-комунальні послуги», згідно трактування суду) визначено, що розподіл між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг здійснюється відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг.
Відповідно до підпункту 3, пункту 4, розділу І Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіонбуду від 22.11.2018 № 315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2021 № 358), при проведенні розподілу загальних обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг для розподілу не приймаються показання вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії, що зняті (надані), починаючи з дати встановлення факту виходу його з ладу (закінчення строку повірки засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу) або встановлення факту несанкціонованого втручання в його роботу (самовільний демонтаж,умисне знищення, пошкодження, розкомплектування, у тому числі порушення цілісності пломб, тощо), до дати прийняття на абонентський облік відремонтованого чи заміненого вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії або повіреного вимірювальної техніки, що входить до його складу».
В підпункті 5, пункту 4, розділу І Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіонбуду від 22.11.2018 №315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2021 № 358), зазначено, що приміщення, оснащене вузлом розподільного обліку відповідної комунальної послуги, засіб вимірювальної техніки якого перебуває на повірці, що передбачає його розпломбування та демонтаж, не вважається приміщенням, не оснащеним вузлом розподільного обліку відповідної комунальної послуги, протягом строку такої повірки, але не більше 30 діб. Обсяг спожитої відповідної комунальної послуги за цей час визначається за її середньодобовим споживанням споживачем, визначеним у відповідності до пункту 4 цього розділу, та за кількістю діб від дати зняття з абонентського обліку до дати прийняття на абонентський облік повіреного вузла розподільного обліку.
Як встановлено судом, виконавцем послуг ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦ1Я» було забезпечено належне інформування Споживача про закінчення строку повірки вузла розподільного обліку (індивідуального лічильника гарячої води) та необхідність проведення його повірки в установлені терміни (протягом 30 днів після закінчення строку повірки), способами що гарантують доведення інформації до Споживача(повідомлення на офіційному веб-сайті Виконавця послуг, в електронному Особистому кабінеті Споживача, в рахунках на оплату наданих послуг).
Як вказує позивач та підтверджується матеріалами справи, у будинку АДРЕСА_1 відсутній комерційний (будинковий) засіб обліку споживання гарячої води.
Квартира АДРЕСА_3 обліковувалася у ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» як така, що обладнана індивідуальним (розподільним) засобом обліку гарячої води зав. № 5102342 до 1 лютого 2024 року, при тому, що повірка засобу обліку була здійснена 02.05.2019 року, а чинність повірки була дійсна до 24.04.2023 року).
Таким чином, в зв`язку з не проведенням Споживачем в місячний термін періодичної повірки встановленого у квартирі індивідуального вузла розподільного обліку гарячої води заводський № 5102342, після закінчення строку чинності його повірки (24 квітня 2023 року), на виконання вимог нормативно-правових актів, вузол розподільного обліку Споживача був знятий 1 лютого 2024 року Виконавцем послуг з абонентського обліку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07 квітня 2023 року № 440 «Деякі питання повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки в умовах воєнного та надзвичайного стану», яка набрала чинності 04 червня 2023 року:скасовано дію постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2022 №412, якою було продовжено термін чинності повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки у період воєнного чи надзвичайного стану та трьох місяців після його припинення; встановлено вимогу щодо необхідності проведення повірки лічильників гарячої води та тепло лічильників (строк повірки яких закінчився) на території України (крім територій тимчасово окупованих російською федерацією та територій активних бойових дій).
Як вказує сторона позивача та вбачається із матеріалів справи, лише 25 червня 2025 року (після подання Позивачем позовної заяви до суду), індивідуальний вузол розподільного обліку заводський № 5102342 був повірений Споживачем, а відповідно з липня 2025 року, повторно прийнятий на абонентський облік ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКШЯ».
Таким чином, з 1 лютого 2024 року до 14 липня 2025 року, квартира обліковувалася як така,що не обладнана індивідуальним (розподільним) засобом обліку гарячої води, оскільки індивідуальний засіб обліку гарячої води зав. № 5102342 був знятий у цей час з абонентського обліку Позивача, через закінчення терміну його повірки.
При цьому, за період з 1 листопада 2020 року до 1 лютого 2024 року, нарахування коштів за спожиті послуги з постачання гарячої води здійснювалося на підставі переданих Споживачами(зафіксованих Виконавцем) показників індивідуального засобу обліку гарячої води, який був встановлений у квартирі зав. № 5102342 (ПО фактичному споживанню).
В місяці, коли показники не передавалися Споживачами (не фіксувалися Позивачем),нарахування коштів за послугу з постачання гарячої води здійснювалося по нормі споживання на 4особи (кількість зареєстрованих у квартирі), з подальшим здійсненням перерахунку вартості нарахованих коштів, шляхом зняття попередніх нарахувань по нормі споживання й проведення нарахування коштів на підставі показників засобу обліку, після отримання від споживачів показників розподільного (індивідуального) засобу обліку гарячої води.
У наданому до суду розрахунку заборгованості за гаряче водопостачання наявна колонка «Перерахунок», в якій зазначено розмір знятих нарахувань по нормі споживання з урахуванням фактичного споживання, згідно показників розподільчого засобу обліку Споживача, а саме:липень 2021 року, знято 2 585, 73 грн нарахованих коштів по нормі споживання у зв`язку із несвоєчасним переданням Споживачами показників засобу обліку;листопад 2021 року знято 890, 64 грн нарахованих коштів по нормі споживання у зв`язку із несвоєчасним переданням Споживачами показників засобу обліку; січень 2022 року знято 518, 85 грн нарахованих коштів по нормі споживання у зв`язку із несвоєчасним переданням Споживачами показників засобу обліку; жовтень 2022 року знято 2 710, 99грн нарахованих коштів по нормі споживання у зв`язку із несвоєчасним переданням Споживачами показників засобу обліку; лютий 2023 року знято 911, 52 грн нарахованих коштів по нормі споживання у зв`язку із несвоєчасним переданням Споживачами показників засобу обліку.
З моменту зняття з абонентського обліку вузла розподільного обліку Споживача, до повторного прийняття його на абонентський облік,його показання не приймаються.
Таким чином, після проведення Споживачем періодичної повірки вузла розподільного обліку(який раніше був знятий з абонентського обліку) та подальшого поновлення вузла розподільного обліку на абонентському обліку, перерахунок плати за показаннями вузла розподільного обліку за період, протягом якого вузол обліку не був повірений та був знятий з абонентського обліку, не здійснюється, оскільки це не передбачено вимогами чинного законодавства.
Чинне законодавство не передбачає можливості проведення нарахування коштів за надані послуги на підставі засобів обліку, які належним чином не повірені та не поставлені на облік виконавцем комунальної послуги.
Пунктом 9 розділу І Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіонбуду від 22.11.2018 № 315(у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2021 № 358),визначено, що якщо окреме приміщення будівлі/будинку, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна, має окремий інженерний ввід зовнішньої інженерної мережі або окреме відгалуження перед вузлом комерційного обліку тане оснащене вузлом обліку комунальної послуги, то при наданні цьому приміщенню послуги з постачання гарячої води,централізованого водопостачання обсяг спожитої цим приміщенням комунальної послуги визначається за нормою споживання комунальної послуги, що установлена органом місцевого самоврядування. Окрім визначеного таким чином обсягу спожитої комунальної послуги цьому приміщенню додатково здійснюється донарахування частки обсягів гарячої/холодної води, витраченої на загально будинкові потреби.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає правильними доводи позивача, що за період з 1 лютого 2024 року по 28 лютого 2025 року - дату подання позовної заяви до суду (у зв`язку із відсутністю на абонентському обліку у ТОВ «Євро-Реконструкція» встановленого у квартирі індивідуального(розподільчого) засобу обліку гарячої води), нарахування коштів за послугу з постачання гарячої води здійснювалося Відповідачам на 4 особи, місце проживання яких зареєстровано у квартирі, з урахуванням встановленої норми споживання по3,04 м. куб. на одну особу.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що після подання позовної заяви до суду та відкриття провадження по справі, Відповідачами частково погашено наявну заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування, яка існувала у Відповідачів станом на 01.03.2025 та є предметом судового розгляду по справі № 755/8889/25.
Однак, така дія Відповідачів не свідчить про відсутність предмета спору, а є фактичним визнанням позову в частині сплачених коштів за послуги з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування, виходячи з наступного.
Відсутній предмет спору, як підстава для закриття провадження, застосовується судом лише у випадку, коли предмет спору був відсутній на момент подачі позову.
Так, у постанові Верховного Суду від 20.09.2021 по справі № 638/3792/20 було зроблено наступний правовий висновок:
«Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з ним не залишилося неврегульованих питань».
У постанові Верховного Суду від 23.12.2020 по справі № 522/8782/16-ц було зроблено наступні правові висновки:«Згідно з пунктом 2 ч. першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову».
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній,тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо».
Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від09.09.2020 у справі № 750/1658/20, за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20) та в інших.
Враховуючи, що на момент подачі позову та відкриття провадження по справі заборгованість за послугу з постачання теплової енергії, гарячої води, абонентського обслуговування існувала, підстав для закриття провадження не вбачається.
Разом з тим, якщо відповідач на власний розсуд виконав заявлені Позивачем позовні вимоги (повністю або частково), що є предметом розгляду справи до ухвалення рішення, слід керуватися положеннями ЦПК України, які регулюють визнання позову відповідачем.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Визнання позову відповідачем - це безумовне погодження задовольнити матеріально- правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві.
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, вказана дія Відповідачів є фактичним визнанням позову в частині сплаченої заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, гарячої води та абонентської плати, що є підставою не для закриття провадження, а для ухвалення рішення про задоволення позову у відповідній частині позовних вимог.
Таким чином, залишок заборгованості Відповідачів, на момент прийняття судового рішення по справі № 755/8889/25, становив 19 623, 65 грн, а саме: заборгованість за надані послуги з постачання гарячої води - 16 144, 32 грн; інфляційна складова боргу в розмірі 365,43 грн; 3% річних в розмірі 85, 90 грн; сплачений Позивачем судовий збір за подання позовної заяви до суду в розмірі 3 028, 00 грн.
Заборгованість в розмірі 19 623, 65 грн, має залишитись предметом розгляду справи, адже ця сума не погашена Відповідачами.
Також слід звернути увагу, що вказана обставина жодним чином не впливає на нараховані до заборгованості за послугу з постачання гарячої води та абонентського обслуговування відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційну складову, оскільки відповідачами був накопичений борг, знаючи про його існування не здійснено жодних заходів з урегулювання спору, через що Позивач був вимушений звернутися до суду;оплата заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, гарячої води відбулась вже після пред`явлення позову до суду та відкриття провадження по справі;вказані нарахування є нерозривною складовою грошового зобов`язання зі сплати комунальних послуг, які станом на час розгляду справи залишаються непогашеними Відповідачем та мають залишитись предметом розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Верховного Суду від 05 липня 2019 року по справі № 905/600/18 була зазначена правова позиція, відповідно до якої, інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.
У постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12 та від 24.10.2011 у справі № 6-38цс 11 було зроблено правовий висновок, відповідно до якого нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 %річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 14-448цс19-ц, з огляду на те, що відповідач, як встановили суди попередніх інстанцій, прострочив виконання грошового зобов`язання, він на вимогу позивача повинен сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.
Відповідно до правових висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019року по справі № 127/15672/16-ц:«Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення».
Таким чином, на переконання колегії суддів з відповідачів солідарно на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість у розмірі 19 623, 65 грн, а саме: заборгованість за надані послуги з постачання гарячої води - 16 144, 32 грн; інфляційна складова боргу в розмірі 365, 43 грн та 3% річних в розмірі 85, 90 грн.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви ТОВ «Євро-Реконструкція» сплатило судовий збір у розмірі 3 028 грн, а при подачі апеляційної скарги 4 542 грн, що в загальному становить 7 570 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачів у розмірі 7 570 грн, а саме по 1 892,50 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» заборгованість у розмірі 19 623, 65 грн, а саме: заборгованість за надані послуги з постачання гарячої води - 16 144, 32 грн; інфляційна складова боргу в розмірі 365, 43 грн та 3% річних в розмірі 85, 90 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі по 1 892,50 грн з кожного.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий	Т.О. Писана 	
Судді	К. П. Приходько 	
		
	С.О. Журба