Номер провадження: 22-ц/813/3593/26 
Справа № 522/1289/24
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
за участю секретаря: Турик А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Папаніколау Ніколаса у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (як правонаступників померлого відповідача ОСОБА_6 ), ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси про відмову у забезпеченні позову, постановлену під головуванням судді Науменко А.В. 12 грудня 2025 року у м. Одеса, –

встановила:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває вищевказана цивільна справа. 
18.11.2025 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про забезпечення позову, обґрунтована тим, що після смерті відповідача ОСОБА_6 21.08.2025 року та закриття щодо нього кримінального провадження (справа № 522/19210/21), на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, було скасовано арешт належного йому нерухомого майна, а саме:
? житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 31068491, нині 53792251210);
? 4-кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 1005459051101).
Скасування арешту, який раніше забезпечував цивільний позов іншого потерпілого в кримінальному провадженні, на думку заявника створює ризик відчуження вказаного майна правонаступниками ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) на користь третіх осіб. Це, з огляду на положення ст. ст. 1216, 1218, 1282 ЦК України, які встановлюють обов`язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора спадкодавця в межах вартості спадкового майна, суттєво ускладнить або унеможливить подальше виконання судового рішення у цивільній справі, якщо позовні вимоги до правонаступників будуть задоволені.
Також заявник звертає увагу на те, що житловий будинок вже був відчужений ОСОБА_6 (у 2013 році, до накладення арешту) та повторно відчужений іншою особою у 2023 році, незважаючи на існування ухвали про арешт, а також на суперечливі дії та інформацію з боку колишньої дружини/законного представника спадкоємців ОСОБА_13 щодо приналежності будинку до спільного майна подружжя. Проте, квартира станом на день подання заяви зареєстрована за померлим.
З огляду на вищевикладене, заявник просив застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на:
? житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 53792251210).
? 4-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 1005459051101).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.12.2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким клопотання про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, враховуючи предмет і підстави позову та приймаючи до уваги, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на житловий будинок та квартиру, спрямований на ефективний захист та поновлення порушених прав і може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову, то заява про забезпечення позову є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 
Сторони про розгляд справи на 28.04.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник ОСОБА_1 , представник ОСОБА_3 , Скрипниченко С.Р., Скрипниченко Б.Р. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. 
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Способи забезпечення позову, які передбачені ч. 1 ст. 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).
Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11.08.2022 року у справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21).
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постановах від 12.05.2020 року у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. 
Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18.
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (постанова Верховного Суду від 05.08.2019 року у справі № 922/599/19).
Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 53792251210) на праві власності належить ОСОБА_14 з жовтня 2023 року.
Згідно п. 2 договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку від 11.10.2023 року, дане домоволодіння з 30.04.2013 року належало на праві власності ОСОБА_15 , яка не є та не була стороною у даній справі.
У свою чергу, ОСОБА_14 також не являється учасником даного позовного провадження у розумінні ст. 42 ЦПК України, оскільки не є стороною даної справи.
Таким чином, виходячи з того, що ОСОБА_14 не є учасником цивільної справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для накладення арешту на вищезазначене майно. 
Щодо накладення арешту на 4-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 1005459051101), то колегія суддів зазначає наступне. 
Як вбачається з інформації з ДРНМ, право власності на вказану квартиру зареєстровано за померлим ОСОБА_6 . 
Згідно довідки Фонду держмайна України від 25.11.2025 року, оціночна вартість зазначеної квартири станом на 25.11.2025 року складає 12208352,79 грн.
Заявник посилається на те, що застосування заходу забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, оскільки вказана квартира (реєстраційний номер 1005459051101) є єдиним виявленим об`єктом нерухомого майна, зареєстрованим за померлим відповідачем ОСОБА_6 . Враховуючи статус майна як спільної сумісної власності подружжя, вартість частки спадкодавця (1/2) складає 6104176,39 грн. Відповідно, грошовий еквівалент частки кожного з трьох спадкоємців становить 2034725,46 грн., що повністю покриває суму позовних вимог до кожного з них (418282,90 грн.). Перевищення вартості майна над сумою позову в даному випадку є виправданим, оскільки об`єкт є неподільним, а іншого майна для забезпечення позову не виявлено.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Положеннями ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, законом визначено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку.
Наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що 14.07.2007 року ОСОБА_16 уклала шлюб зі ОСОБА_6 , який було розірвано 28.06.2024 року на підставі рішення суду. На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що зазначена квартира, яка була придбана 17.09.2020 року, є спільною власністю подружжя, і доказів протилежного матеріали справи не містять.
Відповідно, колегія суддів вважає за можливе накладення арешту на 1/2 частину квартири, яка належала на праві власності померлому ОСОБА_6 .
Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на всю квартиру 4-кімнатну квартиру, приймаючи до уваги десятикратне перевищення вартості нерухомого майна над ціною позову, є неспівмірним заходом забезпечення позову.
Враховуючи, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у якому померлому боржнику належала 1/2 його частина, то накладення арешту на частку в такому майні не порушуватиме право другого співвласника, а також є співмірним із заявленими позивачем вимогами. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_17 підлягає частковому задоволенню, а ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 12.12. 2025 року про відмову у забезпеченні позову - частковому скасуванню, із постановленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_17 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину кв. АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 1005459051101).
В решті оскаржуване судове рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, - 

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_17 – задовольнити частково.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2025 року – скасувати в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 .
Заяву представника ОСОБА_17 про забезпечення позову в цій частині – задовольнити частково.
Накласти арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 216,5 кв.м., житловою площею 116,9 кв.м. (реєстраційний номер 1005459051101).
В решті ухвалу – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 29 травня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе