Справа № 441/2445/23 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В. 
Провадження № 22-ц/811/3346/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 травня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В., 
з участю: позивача ОСОБА_1 , її представника –
ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , його 
представників – Филипця Є.Ю., Кравчука П.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представників ОСОБА_3 – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 05 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Городоцької міської ради Львівської області, ОСОБА_3 , третя особа – Городоцька державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними свідоцтв про право власності та про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

встановив:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточненим заявою від 22.02.2024 року (а.с.138-140 т.1), в якому просила: визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Городоцької міської ради №138 від 20.03.2003 року «Про затвердження акту прийомки в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 » на ім`я ОСОБА_6 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , видане Городоцькою міською радою 02.07.2003 року на підставі рішення виконавчого комітету Городоцької міської ради №138 від 20.03.2003 року «Про затвердження акту прийомки в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 », що посвідчує право власності ОСОБА_6 на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за реєстровим №809, видане 17.08.2023 року Городоцькою державною нотаріальною конторою Львівської області Скрипці Г.Г., про спадкування ним 1/2 частки житлового будинку на АДРЕСА_2 та скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 68914244 від 17.08.2023 року про право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку на АДРЕСА_2 .
Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку на АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.03.2005 року, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину (Р №1-3892) від 27.12.2004 року Городоцькою державною нотаріальною конторою.
Забудовником будинку був її чоловік – ОСОБА_1 , але по тій причині, що будинок мав завелику площу, як для одного забудовника в радянські часи, вони з чоловіком вирішили включити іншим співзабудовником брата позивачки – ОСОБА_7 і за заявою її чоловіка, 15.11.1979 року рішенням виконкому Городоцької міської ради №345 включено співзабудовником брата позивачки, який помер у 1980 році.
При цьому, на момент включення співзабудовником ОСОБА_7 , будинок вже був завершений будівництвом та будувався виключно за їхні з чоловіком кошти.
Дружина брата позивачки – ОСОБА_6 , не маючи коштів на будівництво, обіцяла повернути понесені ними витрати на будівництво, проте, жодних коштів не віддавала.
У серпні 2023 року, вже після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачці стало відомо, що за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 , така реєстрація вчинена на підставі свідоцтва про право власності на 1/2 частку будинку, виданого 02.07.2003 року на підставі рішення виконкому Городоцької міської ради №138 від 20.03.2003 року «Про затвердження акту прийомки в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 », яким вирішено затвердити акт прийомки в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 , зовнішніми розмірами 6,40 х 9,77 кв.м., житловою площею 103,4 кв.м., загальною площею 196,8 кв.м., на ім`я ОСОБА_6 .
Зазначає, що на ОСОБА_6 робилась первинна реєстрація, а на чоловіка позивачки – пізніше, на підставі рішення Городоцької міської ради від 11.11.2004 року.
Звертає увагу, що відповідно до діючих на той час Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995 року, до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку (п.1.5 Правил).
Позивачка вважає, що реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_2 здійснена незаконно та підлягає скасуванню, шляхом скасування рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на будинок, оскільки порушує її права, як забудовника та власника будинку в цілому, оскільки кошти за будівництво їй не повернуті, реєстрація права власності на другу половину будинку проводилася без їхнього з чоловіком відома, без будь-яких погоджень, всупереч їхнім домовленостям про повернення коштів за будівництво.
Після смерті ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину, видане 17.08.2023 року Городоцькою державною нотаріальною конторою.
Вважає, що відповідачу незаконно видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 , оскільки документи спадкодавця були незаконними й такими, що підлягають скасуванню.
За позицією позивачки, про реєстрацію права власності на 1/2 житлового будинку за ОСОБА_6 їй стало відомо у серпні 2023 року, тому строк позовної давності починає свій відлік саме з цього часу.
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 05 вересня 2025 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Городоцької міської ради №138 від 20.03.2003 року «Про затвердження акту прийомки в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 » на ім`я ОСОБА_6 .
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , видане Городоцькою міською радою Львівської області 02.07.2003 року на підставі рішення виконавчого комітету Городоцької міської ради №138 від 20.03.2003 року «Про затвердження акту прийомки в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 ».
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене 17.08.2023 року держаним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори Львівської області Шараварою В.В., за реєстровим №809, про спадкування ОСОБА_3 1/2 частини житлового будинку на АДРЕСА_2 та скасовано державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення – 68914244 від 17.08.2023 року про право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку на АДРЕСА_2 .
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3358 грн. 40 коп. судового збору.
Рішення суду оскаржили представники відповідача ОСОБА_3 – адвокати Филипець Є.Ю. та Кравчук П.І., подавши апеляційні скарги в інтересах відповідача, просили скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В своїй апеляційній скарзі адвокат Филипець Є.Ю. вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не дав належної оцінки доказам у справі, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, допустив порушення норм матеріального права, що призвело до помилкових висновків по суті вирішення спору.
Зокрема, не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушено права позивачки, як забудовника та власника будинку в цілому, оскільки всі досліджені докази підтверджують той факт, що позивачці ОСОБА_1 належить 1/2 частина будинку, яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка – ОСОБА_1 .
Наголошує, що ні зі змісту позовної заяви, ні з жодних документів, які містяться в матеріалах справи, не випливає будь-якого законного претендування позивачки на право власності на іншу половину житлового будинку у АДРЕСА_2 , крім тієї половини, якою вона володіє з 25.03.2005 року, тобто з моменту державної реєстрації права власності на успадковане після смерті чоловіка майно.
Також, звертає увагу, що загальна площа будинку становить 414,1 кв.м., а житлова площа 208,4 кв.м., позаяк, спадкове майно, на яке позивачці видане свідоцтво, складається із загальної площі 207 кв.м., та житлової площі 104,2 кв.м., що, власне, і становить 1/2 частину будинку. 
Зазначає, що суд належним чином не дослідив обставини, які мають значення для справи, зокрема, те, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину від 16.12.1989 року, ОСОБА_6 успадкувала 1/2 частину будинку незавершеного будівництвом по АДРЕСА_2 , готовністю робіт 87%, який належав спадкодавцю (чоловікові ОСОБА_6 та брату позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_7 ) на підставі рішення виконкому Городоцької міської ради №345 від 15.11.1979 року про включення його, як співзабудовника, до будівництва будинку.
Зауважує, що будинок не був завершений будівництвом ні в 1979 році, ні станом на 1989 рік, натомість, датою завершення будівництва є 1994 рік, що підтверджується документами, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи.
Додає, що наявність двох окремих інвентаризаційних справ зумовлена наявністю двох різних власників відповідних часток (1/2) будинку, логічним чином, з метою розрізнення частин будинку, в інвентаризаційних справах застосовувалися позначення: 17 – на ОСОБА_1 (як на першого забудовника), та 17а – на ОСОБА_6 (як на другого співзабудовника). Так, вперше технічний паспорт на завершену частку будинку, яка належала ОСОБА_1 , був виданий Самбірським МБТІ 17.11.1997 року, а на частку, яка належала ОСОБА_6 , –05.03.2003 року, з даних інвентаризаційних справ чітко вбачається, які частки кому належали і яку площу вони становили, зокрема: з моменту завершення будівництва, загальна площа частки, належної ОСОБА_6 , становила 196,8 кв.м., а житлова площа – 103,4 кв.м., в свою чергу, площа, належна ОСОБА_1 , та, відповідно, успадкована позивачкою, становила 217,3 кв.м., при цьому, обидві сторони визнали і це підтверджено документально, що загальна площа будинку становила 414,1 кв.м., житлова – 208,4 кв.м.
На переконання апелянта, судом не було приділено увагу тій обставині, що, незважаючи на розбіжності в адресах (17, 17а, 17/2), в суді було чітко встановлено та визнано сторонами, що предметом спору є єдиний житловий будинок, загальною площею 414,1 кв.м., житловою площею 208,4 кв.м.
Додає, що належним чином затвердженого адресного номера будинку за адресою АДРЕСА_2 не існувало аж до 2019 року, коли було прийнято висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 26.09.2019 року та рішення Городоцької міської ради №206 від 24.10.2019 року про присвоєння окремих адресних номерів: ОСОБА_1 – АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 – 17а, проте, рішення щодо поділу будинку з присвоєнням окремих номерів не було реалізовано, тому кожний із співзабудовників та, відповідно, їхні правонаступники по правовстановлюючих документах мають у власності 1/2 частину будинку, відтак, упродовж більше, як двадцяти років, кожна із сторін на законних підставах володіли половиною будинку і жодних претензій чи спорів між ними не виникало, а твердження позивачки про будівництво будинку за рахунок лише її з чоловіком коштів є не доведеними. 
Вважає, що в силу встановлених обставин справи, підстав для застосування норм права, які регулюють спільну сумісну власність, немає. 
Окрім того, вказує на неналежність обраного позивачем способу захисту права, оскільки позивачка ніколи не була власником цілого будинку, а тому задоволення позову не відновить її прав, за захистом яких вона звернулася.
Додає, що результатом задоволення даних позовних вимог рішенням суду є виключно перешкоджання відповідачу ОСОБА_3 володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, жодного обґрунтування, посилання чи доказів прагнення та законної можливості позивачки визнати та оформити на себе право власності на іншу половину будинку відсутні. 
Наголошує, що у випадку набрання рішенням суду законної сили, для позивачки не настане жодних правових наслідків, оскільки відсутні будь-які правові підстави для визнання права власності на цілий будинок.
Зазначає, що обрання позивачем неналежного способу захисту, який є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Також, зазначає, що суд не приділив належної уваги оцінці заяви сторони відповідача ОСОБА_3 про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки на момент прийняття спадщини після смерті свого чоловіка позивачка знала, що інша частина будинку належить дружині її брата – ОСОБА_6 , оскільки про це свідчить зміст позову в частині, в якій вона зазначає про грошові зобов`язання перед нею та її чоловіком саме ОСОБА_6 , сторони понад 20 років законно здійснювали володіння та користування належними їм частками житлового будинку, будучи ознайомленими з тим, хто проживає в іншій половині будинку.
Щодо визнання позову відповідачем Городоцькою міською радою Львівської області, то жодного обґрунтування, чому саме Городоцька міська рада вважає позовні вимоги підставними, чим ставить під сумнів власні рішення, відсутні, до того ж суд першої інстанції не вирішував питання підставності чи безпідставності заяви про визнання позову, поданої Городоцькою міською радою, чим порушив вимоги ч.4 ст.206 ЦПК України.
При цьому, додає, що у даній справі наявна процесуальна співучасть, оскільки є двоє відповідачів: Городоцька міська рада та ОСОБА_3 , тому визнання позову має бути здійснено обома відповідачами, чого в даній справі немає.
Також звертає увагу, що ненормативні акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання, позаяк, визнанням позову Городоцька міська рада в такий спосіб у судовому порядку намагається скасувати рішення органу місцевого самоврядування, яке було виконане, а отже, вичерпало свою дію, тому таке визнання суперечить вимогам закону, рішенню Конституційного Суду від 16.04.2009 року №7-рп/2009 у справі №1-9/2009 та правовим висновкам Верховного Суду. 
Враховуючи те, що по-перше, рішення виконавчого комітету Городоцької міської ради №138 від 20.03.2003 року «Про затвердження акту прийомки в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 » на ім`я ОСОБА_6 є актом одноразового застосування, а по-друге, те, що воно було виконане в повній мірі та потягло за собою довгий ланцюг реалізованих правовідносин, його скасування тягне за собою грубе порушення прав та інтересів ОСОБА_3 , як спадкоємця ОСОБА_6 .
В своїй апеляційній скарзі адвокат Кравчук П.І. вказує на те, що суд першої інстанції помилково по різному вказує на суб`єкта видання оскаржуваного рішення №138 «Про затвердження акту прийомки в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 », яким затверджено акт прийомки в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 зовнішніми розмірами 6,40 х 9,77 кв.м., житловою площею 103,4 кв.м., загальною площею 196,8 кв.м., на ім`я ОСОБА_6 . Так, з безпосереднього змісту цього документа випливає, що він виданий виконавчим комітетом Городоцької міської ради. Те саме суд першої інстанції вказав в резолютивній частині свого рішення, визнавши незаконним та скасувавши рішення виконавчого комітету Городоцької міської ради №138 від 20.03.2003 року «Про затвердження акту прийомки в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 » на ім`я ОСОБА_6 . Одночасно, в мотивувальній частині рішення суд викладає помилковий висновок про те, що рішення №138 від 20.03.2003 року прийняте Городоцькою міською радою за заявою ОСОБА_6 .
Натомість, виконавчий комітет Городоцької міської ради та Городоцька міська рада є дві різні юридичні особи, а отже, позов в частині визнання незаконним та скасування рішення №138 від 20.03.2003 року пред`явлений позивачкою до неналежного відповідача – Городоцької міської ради, що є самостійною підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. 
Також звертає увагу на помилковий висновок суду першої інстанції про те, що рішення №138 від 20.03.2003 року порушує права позивачки, як забудовника та власника будинку в цілому. При цьому, зауважує, що спадкодавцеві ОСОБА_1 належало лише право спільної часткової власності на будинок у розмірі 1/2, між співзабудовниками будинку ніколи не існувало домовленостей про інший розподіл часток у праві спільної часткової власності з відступом від засад рівності, частки обох співвласників на момент відкриття спадщини після обох співзабудовників були визначені, тобто вже первинно право власності на будинок було оформлено співвласниками з визначенням їхніх часток у спільній власності і за життя ОСОБА_1 ніколи не претендував і йому не належало більше, ніж 1/2 будинку.
Окремо звертає увагу, що до сьогодні залишається неоспореним і, відповідно, чинним та дійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.12.1989 року (первинний правовстановлюючий документ), згідно з яким ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, співзабудовника ОСОБА_7 , і ця спадщина складається з 1/2 частини будинку незавершеного будівництвом, який знаходиться у АДРЕСА_2 , готовність виконаних робіт 87%, який належав спадкодавцю на підставі рішення виконкому Городоцької міської ради №345 від 15.11.1979 року про включення співзабудовника ОСОБА_7 до будівництва будинку в АДРЕСА_2 та довідки Самбірського БТІ за №35 від 23.10.1989 року.
На переконання апелянта, визнання позивачкою того факту, що їй належить на праві власності лише 1/2 частка будинку, є набуття нею у встановленому законом порядку права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4620910100:29:028:0192, яка знаходиться лише під належною позивачці 1/2 частиною будинку, позаяк, земля під іншою 1/2 частиною будинку їй не належить ні на праві власності, ні на праві користування, більше того, за кадастровим планом цієї земельної ділянки її межа по лінії розподілу будинку позначена у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку як: «Опис меж: від А до ОСОБА_8 », і суд першої інстанції помилково уникнув з`ясування цієї обставини землекористування.
Також сторона відповідача вважає, що до поведінки позивачки ОСОБА_1 , яка спочатку погодилась із тим, що кожному із забудовників (чоловікові позивачки та чоловікові ОСОБА_6 ) належало по 1/2 частині будинку і впродовж 22 років вона сприймала це як належне володіння, а в подальшому стала це заперечувати, заявляючи права на весь будинок, необхідно застосувати доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі – «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої закладений принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Окрім того, додає, що в суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_3 зроблено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності і висновки суду першої інстанції про непропущення позивачкою позовної давності вважає помилковими, оскільки, починаючи з 10.01.2000 року, з моменту відкриття спадщини після смерті свого чоловіка, позивачка вже набула ознак власника спадкового майна і повинна була цікавитись об`єктом нерухомого майна, який набувала у власність, а отже, могла довідатись про іншого співвласника будинку та про підстави набуття ним права власності на іншу 1/2 частину будинку. 
23.02.2026 року позивач ОСОБА_1 , від імені якої діє представник – адвокат Шачіна Н.М., подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила доводи та вимоги сторони відповідача ОСОБА_3 .
Зокрема, звернула увагу на те, що Городоцька міська рада Львівської області є належним відповідачем, оскільки на підставі рішення №138 від 20.03.2003 року «Про затвердження акту прийомки в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 », власне, Городоцькою міською радою видано свідоцтво про право власності ОСОБА_6 від 02.07.2003 року на 1/2 частину будинку, окрім того, пунктом 15 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.
Також зазначає, що підставою для реєстрації права на спадщину за ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 нотаріус взяла свідоцтво про право власності ОСОБА_6 від 02.07.2003 року, де загальна площа будинку 196,8 кв.м., а житлова площа – 103,4 кв.м., в свою чергу, якщо взяти свідоцтво про право власності ОСОБА_1 від 14.12.2004 року, то загальна площа його будинку 414,1 кв.м., а житлова площа 208,4 кв.м.
Окрім того, вважає, що свідоцтво про право власності ОСОБА_6 не відповідає документам на підставі яких воно видавалось, і ця невідповідність пояснюється різними номерами будинку (17, 17/2, 17а), зокрема: згідно з актом прийомки в експлуатацію, затвердженим рішенням №138 від 20.03.2003 року, в експлуатацію приймався будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 103,4 кв.м., загальною площею 130,9 кв.м., забудовником якого вказана ОСОБА_6 одноособово, а інвентаризаційна справа, в якій власником вказано ОСОБА_6 , заведена на будинок АДРЕСА_2 , позаяк, інвентаризаційна справа на будинок АДРЕСА_2 заведена на ОСОБА_1 . 
При цьому, наголошує, що незаконність акта прийомки в експлуатацію полягає в тому, що окремого такого житлового будинку (17/2) не було, а приймати в експлуатацію половину житлового будинку АДРЕСА_2 законодавство не дозволяло, що підтвердив представник Городоцької міської ради. 
Також, за одноособовим зверненням ОСОБА_6 , 26.09.2019 року було прийнято висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна та рішенням Городоцької міської ради №206 від 24.10.2019 року вирішено присвоїти окремі адресні номери, а саме: ОСОБА_1 – адресний номер АДРЕСА_2 , а ОСОБА_6 – АДРЕСА_2 .
За позицією сторони позивача, відповідач ОСОБА_3 мав би успадкувати житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 196,8 кв.м., а не АДРЕСА_2 , площею 414,1 кв.м., що є власністю ОСОБА_1 .
Додає, що ОСОБА_6 була визнана спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , який був співзабудовником згідно рішення виконкому Городоцької міської ради від 15.11.1979 року №345 житлового будинку в АДРЕСА_3 і немає законного правовстановлюючого переходу від співзабудовника ОСОБА_7 на житловий будинок по АДРЕСА_3 на ОСОБА_6 , а після її смерті – на ОСОБА_3 , при цьому, звертає увагу, що свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом ОСОБА_9 на ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 видане на незавершене будівництво (готовність 87%), з посиланням на рішення про включення ОСОБА_7 співзабудовником, без зазначення номера будинку, де було зазначено №275-Г.
Також, за позицією сторони позивача, перебіг строку позовної давності повинен обраховуватись з 2023 року.
Підсумовуючи, сторона позивача зазначає, що реєстрація будинку за ОСОБА_6 відбувалась не у відповідності Правилам державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995 року, крім того, відповідач не має права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, в свою чергу, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,061 га для обслуговування житлового будинку, саме така площа виділялась під будівництво. 
В судове засідання апеляційного суду 05.05.2026 року представник відповідача Городоцької міської ради та третьої особи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у їхній відсутності.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 14.05.2026 року о 12:50.
Заслухавши пояснення сторони відповідача ОСОБА_3 в підтримання апеляційних скарг, заперечення сторони позивача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі №925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 68)).
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі №310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 року у справі №610/1030/18 (пункт 40)).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15, від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 року у справі №483/448/20 (пункт 9.67); від 05.07.2023 року у справі №912/2797/21 (пункт 8.13); від 12.09.2023 року у справі №910/8413/21 (пункт 180); від 11.06.2024 року у справі №925/1133/18 (пункт 143).
Про застосування такої правової позиції вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові 22.01.2025 року у справі №446/478/19 (провадження №14-90цс23) (пункт 78).
Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є житловий будинок по АДРЕСА_2 , загальною площею 414,1 кв.м., житловою площею 208,4 кв.м. (а.с.9, 35-36 т.1).
Позивачка ОСОБА_1 є власником 1/2 частини цього будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27.12.2004 року державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори Богаченко О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1-3892, в порядку спадкування після смерті свого чоловіка – ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8, 10 т.1).
Державна реєстрація права власності позивачки ОСОБА_1 на 1/2 частину будинку на підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом здійснена 25.03.2005 року (а.с.9 т.1).
У свідоцтві про право на спадщину за законом від 27.12.2004 року вказано (а.с.10 т.1), що спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з: 1/2 частини житлового будинку, в якому п`ять житлових кімнат, житловою площею 104,2 кв.м., та дві кухні, загальною площею 207 кв.м., що розташований в АДРЕСА_2 . …Ця 1/2 частина житлового будинку з відповідною 1/2 частиною господарських та надвірних споруд належить спадкодавцю на підставі дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення Городоцької міської ради від 11.11.2004 року №616, зареєстрованого в Городоцькому бюро технічної інвентаризації (БТІ) за реєстраційним номером №9018363. 
Із копії дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.12.2004 року встановлено (а.с.13 т.2), що ОСОБА_1 на праві приватної власності належала 1/2 частина будинку АДРЕСА_2 . 
У цьому свідоцтві зазначено опис об`єкта: загальна площа 414,1 кв.м.; житлова площа 208,4 кв.м.; кімнат – 5, кухонь – 2; житловий будинок, 1А, 414,1 кв.м.; підвал, Пд; огорожа, 1. 
Дублікат свідоцтва виданий на підставі рішення Городоцької міської ради №616 від 11.11.2004 року, яке прийняте міською радою вже після смерті ОСОБА_1 і таке в матеріалах справи, в тому числі й у витребуваних судом першої інстанції матеріалах інвентаризаційної справи, заведеної на ОСОБА_1 (а.с.91-100 т.2), відсутнє.
Іншим співвласником цього будинку (1/2 частини) по АДРЕСА_2 , загальною площею 414,1 кв.м., житловою площею 208,4 кв.м., є відповідач ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.08.2023 року державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори Львівської області Шараварою В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №809, в порядку спадкування після смерті матері – ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.33-36 т.1).
Державна реєстрація права власності відповідача ОСОБА_3 на 1/2 частину будинку на підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом здійснена 17.08.2023 року (а.с.34 т.1).
У свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 17.08.2023 року (а.с.33 т.1) зазначено, що спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_2 , житловою площею 208,4 кв.м., загальна площа 414,1 кв.м., належної померлій на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Городоцькою міською радою Львівської області 02.07.2003 року на підставі рішення Городоцької міської ради Львівської області від 20.03.2003 року за №138, зареєстрованого 02.07.2003 року в Самбірському міжміському бюро технічної інвентаризації (МБТІ), реєстраційний номер 1693192.
Наведене підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою 07.11.2023 року (а.с.35-36 т.1).
Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 02.07.2003 року (а.с.15 т.1), ОСОБА_6 належить на праві приватної власності 1/2 частина будинку АДРЕСА_2 . Опис об`єкта: загальна площа 196,8 кв.м.; житлова площа 103,4 кв.м.
Таким чином, аналізуючи свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02.07.2003 року, яке видане ОСОБА_6 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 (а.с.15 т.1), та свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.12.2004 року, яке видане позивачці ОСОБА_1 , як спадкоємцю після смерті її чоловіка – ОСОБА_1 (а.с.10 т.1), в жодному з цих свідоцтв не вказано загальну площу будинку – 414,1 кв.м. та житлову площу будинку – 208,4 кв.м., позаяк, додавши площі кожного з описаних у цих свідоцтвах об`єктів, а саме: 196,8 кв.м. ( ОСОБА_6 ) + 207 кв.м. (в експлікації внутрішніх площ будинку – 217,3 кв.м.) ( ОСОБА_1 ), отримаємо загальну площу будинку АДРЕСА_2 – 403,8 кв.м. (414,1 кв.м. – згідно з експлікацією внутрішніх площ будинку), а житлову – 207,6 кв.м., додавши 103,4 кв.м. ( ОСОБА_6 ) + 104,2 кв.м. ( ОСОБА_1 ).
Наведене підтверджує ту обставину, що ОСОБА_6 та покійний чоловік позивачки – ОСОБА_1 були співвласниками будинку АДРЕСА_2 .
Доводи сторони позивача про те, що у дублікаті свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.12.2004 року вказано загальну площу будинку – 414,1 кв.м., а житлову – 208,4 кв.м., не спростовує наведений вище висновок, оскільки свідоцтво про право на спадщину позивачці ОСОБА_1 видавалось на підставі зазначеного вище дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення Городоцької міської ради від 11.11.2004 року за №616, і правильність внесених нотаріусом у свідоцтво про право на спадщину відомостей щодо спадкового майна позивачкою ОСОБА_1 жодним чином не оспорювалось.
Належність позивачці ОСОБА_1 та, відповідно, її чоловікові – ОСОБА_1 на праві власності 1/2 частини будинку, загальна площа якої (цієї частини) становила 207 кв.м. (в технічному паспорті у розділі «Експлікація внутрішніх площ будинку» вказано – 217,3 кв.м.), підтверджується й наявною в матеріалах справи технічною документацією на будинок АДРЕСА_2 (а.с.14-17 т.2), яка також наявна у витребуваній судом інвентаризаційній справі, де власником зазначений ОСОБА_1 (а.с.91-100 т.2).
В свою чергу, відповідно до технічної документації (а.с.9-12 т.2), яка також наявна в матеріалах витребуваної судом інвентаризаційної справи (а.с.67-90 т.2), де власником будинку по АДРЕСА_2 зазначена ОСОБА_6 , загальна площа належної ОСОБА_6 1/2 частини будинку становила 196,8 кв.м. 
Таким чином, позивачкою ОСОБА_1 не надано жодного належного доказу на підтвердження того факту, що її чоловік – ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , первинно був власником житлового будинку по АДРЕСА_2 в цілому, загальною площею 414,1 кв.м.
Безпідставними є доводи сторони позивача про те, що відповідач ОСОБА_3 має право на спадкування іншого будинку, який його матері – ОСОБА_6 належав на праві власності, зокрема, будинку під номером АДРЕСА_2 або 17/2, оскільки таких будинків не існувало, що визнано сторонами в судовому засіданні, а наявність таких (різних) позначень житлового будинку по АДРЕСА_2 обумовлена наявністю двох забудовників будинку, з метою виділення площ будинку, які належали кожному з них, оскільки рішення про присвоєння окремих адресних номерів житловому будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на АДРЕСА_2 було прийняте виконавчим комітетом Городоцької міської ради лише 24.10.2019 року (рішення №206 від 24.10.2019 року) на підставі висновку щодо технічної можливості поділу будинку, виданого КП «Городоцьке РБТІ» від 26.09.2019 року, а саме: житловому будинку ОСОБА_1 , загальною площею 217,3 кв.м., присвоєно адресний номер 17, а житловому будинку ОСОБА_6 , загальною площею 196,8 кв.м., – адресний номер 17а (а.с.31-32 т.1).
Однак, вказане рішення не було реалізоване співвласниками, тому в правовстановлюючих документах вони вказані як співвласники (спільна часткова власність – по 1/2 частині) будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 414,1 кв.м.
Отже, підстав для висновку про те, що оспорюваними в даній справі свідоцтвами та рішенням, які стосуються набуття права власності відповідачем ОСОБА_3 на 1/2 частину спірного будинку, порушене право позивачки ОСОБА_1 – немає, оскільки немає належних і достатніх доказів, які б підтверджували, що житловий будинок, загальною площею 414,1 кв.м. по АДРЕСА_2 в цілому належав позивачці та її чоловікові.
Оскільки позивачкою не доведено факту порушення її прав відповідачем ОСОБА_3 внаслідок набуття ним права власності на 1/2 частину будинку, що, в силу вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, є первинним при вирішенні даного спору, тому немає підстав давати правову оцінку оспорюваному позивачкою рішенню виконавчого комітету Городоцької міської ради №138 від 20.03.2003 року «Про затвердження акту прийомки в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 » та виданому 02.07.2003 року на його підставі свідоцтву про право власності матері відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_6 на 1/2 частину будинку, оскільки ці документи стосуються лише належної ОСОБА_6 частки будинку. 
У зв`язку з цим, не має правового значення факт визнання відповідачем Городоцькою міською радою заявлених позивачем позовних вимог в цій частині.
За встановлених обставин справи, колегія суддів вважає підставними й покликання сторони відповідача ОСОБА_3 на те, що в обраний позивачкою спосіб захисту, шляхом скасування оспорюваних свідоцтв та рішення, не відбудеться поновлення прав позивачки, які вона вважає порушеними, оскільки, як вже зазначалось вище, немає жодного належного доказу (в тому числі, жодного правовстановлюючого документа), який би підтверджував той факт, що первинно право власності на будинок в цілому належало позивачці та/або її чоловікові, а отже, обраний позивачкою спосіб захисту є неефективним.
Так, зокрема, рішенням виконкому Городоцької міської Ради народних депутатів від 15.11.1979 року №345 (а.с.14 т.1, а.с.1 т.2), розглянувши заяву гр. ОСОБА_1 (чоловіка позивачки) про включення в будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_3 співзабудовника гр. ОСОБА_7 (рідного брата позивачки ОСОБА_1 та чоловіка ОСОБА_6 – матері відповідача ОСОБА_3 ), вирішено було включити співзабудівником гр. ОСОБА_7 в будівництво житлового будинку гр. ОСОБА_1 , без збільшення земельної ділянки, виділеної під будівництво гр. ОСОБА_1 . 
Отже, вказаним вище рішенням підтверджено волевиявлення первинного забудовника будинку – ОСОБА_1 на включення співзабудовником рідного брата своєї дружини – ОСОБА_7 на рівних умовах, яке не змінювалось до та після смерті ОСОБА_1 , а відтак, погоджувалось позивачкою, яка не заявляла жодних вимог на іншу частину будинку (на будинок в цілому), допоки була жива мати відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_6 .
В свою чергу, ОСОБА_6 після смерті чоловіка – ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , успадкувала 1/2 частину будинку незавершеного будівництвом, який знаходиться у АДРЕСА_2 , готовність виконаних робіт становить 87%, який належав спадкодавцю на підставі рішення виконкому Городоцької міської Ради №345 від 15.11.1979 року про включення співзабудовника ОСОБА_7 до будівництва будинку в АДРЕСА_2 та довідки Самбірського БТІ за №35 від 23.10.1989 року, що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 16.12.1989 року державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори (а.с.2-3 т.2), яке є чинним і позивачкою не оспорюється.
В подальшому, успадкувавши права забудовника та незавершений будівництвом об`єкт після смерті свого чоловіка, ОСОБА_6 , надавши необхідні документи, отримала акт державної технічної комісії про готовність завершеного будівництвом об`єкту садибної забудови до експлуатації (а.с.4-6 т.2), який був затверджений рішенням виконкому Городоцької міської ради №138 від 20.03.2003 року «Про затвердження акту прийомки в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 », а саме вирішено: акт прийомки в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 зовнішніми розмірами 6,40 х 9,97 кв.м., житловою площею 103, 4 кв.м., загальною площею 130,9 кв.м., на ім`я ОСОБА_6 – затвердити. 1/2 частини житлового будинку (а.с.13 т.1, а.с.7 т. 2).
На підставі цього рішення №138 від 20.03.2003 року, 02.07.2003 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 – на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_2 . Загальна площа об`єкта – 196,8 кв.м., житлова – 103,4 кв.м (а.с.15 т.1, а.с.8 т.2).
Всі перелічені вище документи наявні в матеріалах витребуваних судом першої інстанції інвентаризаційних справах, заведених на двох співзабудовників.
При цьому, необхідно звернути увагу, що в матеріалах справи, в тому числі й в матеріалах інвентаризаційної справи, заведеної на ім`я ОСОБА_1 , немає акту про приймання в експлуатацію будинку, загальною площею 217,3 кв.м., або ж 414,1 кв.м., в якому б значився забудовником чоловік позивачки – ОСОБА_1 . 
Безпідставними є також доводи сторони позивача про те, що ОСОБА_6 була визнана спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , який був співзабудовником згідно рішення виконкому Городоцької міської ради від 15.11.1979 року №345 житлового будинку в АДРЕСА_3 , іншого будинку, ніж спірний, оскільки чоловік позивачки, згідно з цим рішенням, також був співзабудовником будинку за цією ж адресою.
Очевидним за таких обставин, є існування між попередніми забудовниками та їхніми правонаступниками на рівні ОСОБА_6 та позивачки ОСОБА_1 домовленостей про набуття кожним із забудовників права власності на 1/2 частину будинку, тому й позивачкою не пред`являлися вимоги до ОСОБА_6 за життя останньої, що свідчить про суперечливість поведінки позивачки ОСОБА_1 , яка лише після смерті ОСОБА_6 змінила своє рішення щодо прав на спірне нерухоме майно.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 листопада 2024 року у справі №532/1550/23 (провадження №61-4145сво24) зазначав, що проявом доктрини заборони суперечливої поведінки є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. У випадку, якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку у праві спільної сумісної власності, а в подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтва та про оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 березня 2026 року у справі №450/1613/18 (провадження №61-657св26).
Таким чином, ураховуючи те, що позивачка прийняла у спадщину після смерті свого чоловіка, який був співзабудовником будинку по АДРЕСА_2 , лише 1/2 частину будинку, то в такий спосіб вона дала підстави сприймати таке своє рішення, як згоду, що інша 1/2 частина будинку їй не належить і ніколи не належала її покійному чоловікові на праві власності, а тому, звернення позивачки до суду з вимогами до правонаступників іншого співзабудовника будинку – ОСОБА_7 , про оспорення їхніх прав на набуте у власність нерухоме майно, є проявом суперечливої поведінки позивачки, що додатково вказує на безпідставність її позовних вимог.
Суд першої інстанції наведених вище норм матеріального права та обставин справи не врахував і не дав належної правової оцінки доказам у даній справі, що призвело до помилкових висновків суду по суті вирішення даного спору і є підставою для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі у зв`язку з його безпідставністю з наведених вище мотивів.
Ураховуючи те, що апеляційний суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю заявлених нею вимог, тому питання про застосування наслідків спливу позовної давності судом не вирішується. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою позивачці у задоволенні позову, з неї на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4030 грн. 08 коп.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційні скарги представників ОСОБА_3 – ОСОБА_4 та ОСОБА_5  задовольнити. 
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 05 вересня 2025 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовити. 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4030 гривень 08 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухваленняя, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 19 травня 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко 

Судді:        С.М. Копняк

А.В. Ніткевич