УХВАЛА

29 червня 2026 року 
м. Київ

справа №520/22080/25
адміністративне провадження № К/990/25587/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білак М.В.,
суддів: Жука А.В., Уханенка С.А., 
перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вороного Кирила Володимировича на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2026 року у справі № 520/22080/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , у якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168 за періоди з 27 червня 2023 року по 07 липня 2023 року, з 28 лютого 2024 року по 15 березня 2024 року, з 11 грудня 2024 року по 07 січня 2025 року у розмірі по 100000 (сто тисяч) грн 00 коп за кожен місяць перебування на стаціонарному лікуванні; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168, за періоди з 27 червня 2023 року по 07 липня 2023 року, з 28 лютого 2024 року по 15 березня 2024 року, з 11 грудня 2024 року по 07 січня 2025 року у розмірі по 100000 (сто тисяч) грн 00 коп за кожен місяць перебування на стаціонарному лікуванні, в загальній сумі 600000 (шістсот тисяч) грн 00 коп.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2026 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, з 28 лютого 2024 року по 15 березня 2024 року та з 11 грудня 2024 року по 31 грудня 2024 року; 
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, з 28 лютого 2024 року по 15 березня 2024 року та з 11 грудня 2024 року по 31 грудня 2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
03 червня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Вороного Кирила Володимировича на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2026 року у справі №520/22080/25. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови задоволених позовних вимог, задовольнити позов у цій частині.
Через відсутність складу колегії суддів, який визначений протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду цієї касаційної скарги, ухвала постановляється 29 червня 2026 року.
На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України від 30 вересня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, як виняток, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами «а» - «г» цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.
Як вбачається з рішення рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року, зазначену справу судом розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності або розглянутих в порядку спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Проте, представник позивача, оскаржуючи судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, про наявність виняткових обставин, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, не зазначає.
Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
Так, питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.
Проте, скаржник у касаційній скарзі не обґрунтовує в чому полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Також Верховний Суд зазначає, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.
Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет спору у цій стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв. 
Не наведено в касаційній скарзі скаржником і обґрунтувань щодо винятковості цієї справи для позивача.
Отже, Суд дійшов висновку, що у касаційній скарзі скаржником не наведено підстав можливості допуску касаційної скарги до перегляду судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду справи за правилами спрощеного провадження.
Щодо посилання скаржника на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, Суд зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі незначної складності, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
З огляду на зазначене та враховуючи, що заявник, оскаржуючи судове рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.
При цьому, суд першої інстанції, приймаючи рішення, виходив із того, що позивач мав право на отримання у періоди з 27 червня 2023 року по 07 липня 2023 року (11 днів), з 28 лютого 2024 року по 15 березня 2024 року (17 днів) та з 11 грудня 2024 року по 31 грудня 2025 року (21 день) додаткової винагороди збільшеної до 100000 гривень, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я. 
При цьому, установлено, що відповідачем за період з 27 червня 2023 року по 07 липня 2023 року (11 днів) позивачу було нараховано та виплачено додаткову винагороду у розмірі збільшеному до 100000 гривень, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а тому у задоволення позовних вимог в цій частині відмовлено. Щодо здійснення нарахування та виплати додаткової винагороди за інші спірні періоди перебування на стаціонарному лікуванні, то доказів нарахування та виплати позивачу винагороди, або доказів на підтвердження обставин, що обґрунтовують правомірність не здійснення відповідних нарахувань та виплат, відповідачем не надано.
А тому суд першої інстанції дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є часткове задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок травми, пов?язаної із захистом Батьківщини з 28 лютого 2024 року по 15 березня 2024 року та з 11 грудня 2024 року по 31 грудня 2024 року та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 щодо нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок травми, пов?язаної із захистом Батьківщини з 28.02.2024 по 15 березня 2024 року та з 11 грудня 2024 року по 31 грудня 2024 року з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо періоду з 01 січня 2025 року до 07 січня 2025 року, то суди зазначили, що на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_1 №423 від 31 січня 2025 року та №504 від 05 лютого 2025 року, позивачу у зв`язку із самовільним залишенням військової частини за січень 2025 додаткова винагорода не виплачувалась.
Відповідно до положень пункту 15 розділу ХХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які, зокрема, самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Судами встановлено, що факт самовільного залишення військової частини позивачем не заперечується, докази оскарження позивачем наказів командира військової частини НОМЕР_1 №423 від 31 січня 2025 року та № 504 від 05 лютого 2025 року в матеріалах справи відсутні.
Враховуючи зазначене, суди відмовили у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінет Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 за період з 01 січня 2025 року по 07 січня 2025 року.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є найвищим судом у системі судоустрою України, забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначений процесуальним законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України,
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вороного Кирила Володимировича на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2026 року у справі №520/22080/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді М.В. Білак

А.В. Жук

С.А. Уханенко