Справа № 645/4090/26
Провадження № 2-о/645/100/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
12 травня 2026 року м. Харків

Немишлянський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді - Шевченко Г.С.,
за участю секретаря судових засідань – Пастушенко К.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові в порядку окремого провадження заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа – Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Лихачов Р.Б., звернулася до суду із заявою, в якій просила суд: встановити факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території в м.Луганськ, Луганської області, заінтересована особа – Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначає, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . ОСОБА_3 з 31 січня 2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 . 05 лютого 2023 року ОСОБА_3 зник безвісти під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Бахмут Донецької області. ОСОБА_3 має матір – ОСОБА_2 . ОСОБА_4 є громадянкою України. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла на тимчасово окупованій території міста Луганськ. Свідоцтво про смерть органом реєстрації актів цивільного стану на території України не видано і реєстрація смерті не здійснена, оскільки смерть відбулася на тимчасово окупованій території України, а тому неможливо отримати відповідний медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Тому  ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду для встановлення факту смерті ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території, що має юридичне значення в судовому порядку. Встановлення даного факту необхідне заявнику для державної реєстрації смерті, що надасть можливість отримати свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , видане відповідним державним органом України. При цьому, інші особи, які могли б звернутися до суду для встановлення даного факту відсутні, оскільки ОСОБА_3 є зниклим безвісти військовослужбовцем вже понад три роки, а чоловік ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , проживає на тимчасово окупованій території міста Луганськ, Луганської області.
Ухвалою суду від 11.05.2026 р. відкрито провадження з розгляду заяви про встановлення факту смерті в порядку окремого провадження та призначено судове засідання.
12.05.2026 до суду надійшло клопотання представника заявника про витребування доказів, в якому просить суд витребувати з Державної міграційної служби України довідку з Єдиного демографічного реєстру про наявність в ОСОБА_2 громадянства України. 
Вказане клопотання суд вважає недоцільним, з огляду на передбачений ЦПК України строк розгляду даної категорії справ, а також отримані судом відомості з Єдиного демографічного реєстру та в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків про наявність в ОСОБА_2 РНОКПП: НОМЕР_2 . 
Представник заявника в поданій до суду заяві просив розглянути справу за відсутності заявника та її представника, підтримав вимоги заяви про встановлення факту смерті просив задовольнити.
Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань з приводу розгляду справи до суду не надав. 
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, встановив наступне. 
Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00056053151 від 22 січня 2026 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , з 18.02.2026(згідно паспортних даних заявника) до 07.08.2019. Від шлюбу має дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 
ОСОБА_3 з 31 січня 2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) Державної прикордонної служби України, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_3 від 10 жовтня 2022 року, довідкою №12/1158 від 10 травня 2023 року та довідкою №12/1157 від 10 травня 2023 року. 05 лютого 2023 року ОСОБА_3 зник безвісти під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Бахмут Донецької області, відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12023052150000249 від 08 лютого 2023 року, листа №32/1487-23-Вих від 02 березня 2023 року, листа №32/1486-23-Вих від 02 березня 2023 року, витяга з інформаційної системи з питань поводження з військовополоненими №2026-22-5375 від 17 квітня 2026 року, витяга з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин ВГ/В-20260416-76 від 16 квітня 2026 року.
Матір`ю ОСОБА_3 є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 13 травня 1979 року. 
Як вбачається з наданих заявником лікарського свідоцтва про смерть №221000040 від 22 лютого 2025 року, свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 25 лютого 2025 року , сертифікату на виготовлення і установку пам`ятника, договору-замовлення на організацію і проведення похорону, на тимчасово окупованій території міста Луганськ Луганської області ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Відповідно до наданих заявником документів, місцем народження  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є с. Велика Волиця Любарського району Житомирської області.
З наданих заявником фотографій з місця поховання вбачається, що на хресті зазначено про поховання  ОСОБА_2 , роки життя: 10.03.1955  - 22.02.2025, які відповідають даті народження ОСОБА_2 та даті смерті ОСОБА_2 , зазначеній у лікарському свідоцтві про смерть.
Відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування», постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» та наказу Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025, до тимчасово окупованих російською федерацією території України включена вся територія м.Луганська Луганської області, яка є тимчасово окупованою на цій території не здійснюють свої повноваження органи державної реєстрації актів цивільного стану та відповідні органи та заклади охорони здоров`я.
Згідно Указу Президента України від 7 лютого 2019 року N 32/2019 «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» вся територія м.Луганська Луганської області, яка є тимчасово окупованою.
За п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 317 КПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
Згідно положень частини 2 статті 49 ЦК України актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія статті 317 ЦПК. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства.
Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан встановлено із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року на території України, цей спрощений порядок розширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України (як мінімум до закінчення воєнного стану). Здебільшого такий спосіб стосується зони воєнних дій та тимчасово окупованих територій, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.
Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачають, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті в певний час або про оголошення її померлою.
Форма лікарського свідоцтва про смерть, що видається закладами охорони здоров`я або судово-медичною установою та вимоги і підстави його заповнення встановлені Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106/о), затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545.
Зокрема, Інструкцією серед іншого встановлено, що: лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і записів у медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результату розтину (пункт 2.2.); у разі, якщо смерть настала внаслідок дії зовнішніх факторів (травми, асфіксії, дії крайніх температур, електричного струму, отруєнь тощо), після штучного аборту, проведеного поза межами медичного закладу, смерті на виробництві, при раптовій смерті дітей першого року життя та інших осіб, які не перебували під медичним наглядом, померлих, особа яких не встановлена, а також у тих випадках, коли є підозра на насильницьку смерть, лікарське свідоцтво про смерть видається судово-медичним експертом після розтину (пункт 2.3.); забороняється видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, без особистого встановлення лікарем факту смерті. У виняткових випадках свідоцтво про смерть може бути видано лікарем, який встановив смерть тільки на підставі огляду трупа (при відсутності ознак або підозри на насильницьку смерть) та даних медичної документації про наявність у померлого при житті хвороб, які в своєму перебігу могли призвести до настання смерті (пункт 2.4.).
Таким чином, діюче законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. При цьому видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, тобто без встановлення лікарем факту смерті, забороняється.
Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Доказами, що підтверджують факт смерті в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, можуть бути пояснення заявників, свідків, письмові докази, речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи, висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про народження/смерть, наказ командира військової частини ро виключення з особового складу, скріншоти особистого листування, дані, отримані з відкритих джерел чи соціальних мереж, які одводять факт ведення бойових дій у конкретній місцевості у певний час, акти про настання смерті(довільна форма, приклад акту, розробленого суддею ВС, розміщено на сайті, колективний акт про настання смерті).
У постанові від 12 травня 2021 року у справі №220/1582/20 Верховний Суд наголосив, що в оцінці доказів необхідно бути гнучкими, розуміти складні життєві обставини, які змушують заявників звертатись до суду про встановлення факту смерті, через відсутність можливості отримати лікарські документи, що засвідчують смерть. Водночас, судове рішення про встановлення факту смерті є підставою для одержання в органах реєстрації актів цивільного стану документу, що підтверджує смерть особи, воно має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, тому рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Стаття 4 цього ж закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина.
Проте, абзацом 3 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.
Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. А тому заявник не має іншої можливості, крім як у судовому порядку, звернутися за захистом своїх невизнаних прав.
Частиною 1 ст. 18 Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Задоволення заяви має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для реєстрації смерті ОСОБА_2 в органах ДРАЦС.
З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що надані заявником письмові докази, що узгоджуються між собою, у сукупності підтверджують факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на території м. Луганськ, Луганської області, Україна.
Пунктом 7 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18.10.2000 року, передбачено, що підставою для реєстрації факту смерті може бути рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.
З огляду на викладене, ураховуючи що смерть ОСОБА_2 сталася у м.Луганську на тимчасово окупованій території України, заявник з об`єктивних причин не має змоги надати документи, передбачені законом для реєстрації смерті, тобто для проведення державної реєстрації смерті є об`єктивні перешкоди.
Беручи до уваги, що встановлення факту смерті матері колишнього чоловіка має юридичне значення для заявника, так як дозволить використати право на реєстрацію смерті, отримання свідоцтва про смерть та реалізувати спадкові права дітей заявника, суд доходить висновку про необхідність задоволення заяви.
Відповідно до ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 79, 80, 247, 259, 263, 264, 273, 293, 315, 317 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Заяву  ОСОБА_1 , заінтересована особа – Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті - задовольнити.
Встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (місце народження: с. Велика Волиця Любарського району Житомирської області), ІНФОРМАЦІЯ_3 на території м. Луганськ, Луганської області, Україна.
Рішення суду підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua.
Заявник:  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .
Заінтересована особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ЄДРПОУ 23320813, місцезнаходження: м. Харків, вул. Сумська, буд.61.
Повний текст судового рішення складений 12.05.2026 р.

Суддя      Г. С. Шевченко