ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД  вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" квітня 2026 р. Справа№ 910/12097/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Остапенка О.М.
суддів: Сотнікова С.В. 
Отрюха Б.В. 

за участю секретаря судового засідання Карпової М.О.

у присутності представників сторін:
від скаржника: Протасов С.В. згідно ордера
розпорядник майна боржника: Бова Д.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 року
у справі №910/12097/25 (суддя Омельченко Л.В.)
за заявою Фізичної особи-підприємця Фещенка Івана Миколайовича
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекс Буд"
про банкрутство
ВСТАНОВИВ:

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 у справі №910/12097/25, зокрема, визнано АТ "Універсал Банк" кредитором боржника на загальну суму 1 085 019,26 грн., з яких: 6 056,00 грн. - судовий збір (перша черга), 1078963,26 грн. - основна заборгованість (четверта черга).
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 року у справі №910/12097/25 в частині визнання вимог АТ "Універсал Банк" та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити АТ "Універсал Банк" у визнанні кредиторських вимог.
Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2026 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді:Пантелієнко В.О., Отрюх Б.В.
Ухвалою суду від 18.03.2026 року вищевказаною колегією суддів відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 року у справі №910/12097/25, повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12097/25.
02.04.2026 року супровідним листом Господарського суду міста Києва №910/12097/25/1935/26 від 01.04.2026 року витребувані матеріали даної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою суду від 07.04.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 у справі №910/12097/25, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 23.04.2026 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.
У поданих відзивах на апеляційну скаргу розпорядник майна ТОВ "Алекс Буд" арбітражний керуючий Бова Д.В. просить задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду м. Києва від 23.02.2026 року у справі №910/12097/25, в той час як АТ "Універсал Банк" просить відмовити у її задоволенні, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін. 
У зв`язку з перебуванням судді Пантелієнка В.О. з 20.04.2026 року на лікарняному витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2026 року для справи №910/12097/25 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Отрюх Б.В., Сотніков С.В.
Ухвалою суду від 22.04.2026 вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №910/12097/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 року.
Представник скаржника та розпорядник майна боржника в судовому засіданні 23.04.2026 року вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 у справі №910/12097/25 в частині визнання вимог АТ "Універсал Банк" та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити банку у визнанні кредиторських вимог.
Представник АТ "Універсал Банк" в судове засідання не з`явився, у відзиві на апеляційну скаргу просив провести розгляд справи без його участі.
Представники інших учасників провадження у справі в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.
Згідно ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
23.04.2026 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення присутніх представників учасників провадження у справі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала місцевого господарського суду від 23.02.2026 у даній справі в частині визнання вимог АТ "Універсал Банк" - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у визнанні вказаних вимог, з огляду на наступне. 
Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.
Згідно ст. 1 КУзПБ кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.
В силу положень ч.ч. 1, 2 ст. 45 наведеного кодексу, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Кредитор, за заявою якого відкрито провадження у справі, має право заявити додаткові грошові вимоги до боржника у межах строку, встановленого частиною першою цієї статті.
Забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення.
Забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим.
Склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.
Згідно ч. 2 ст. 47 КУзПБ у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.
У разі необхідності господарський суд може оголосити перерву в попередньому засіданні.
За результатами попереднього засідання господарський суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються:
- розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів;
- розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів;
- дата проведення зборів кредиторів та комітету кредиторів;
- дата підсумкового засідання суду, на якому буде постановлено ухвалу про санацію боржника чи постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, чи ухвалу про закриття провадження у справі про банкрутство, чи ухвалу про продовження строку процедури розпорядження майном та відкладення підсумкового засідання суду, яке має відбутися у строки, встановлені частиною другою статті 44 цього Кодексу.
Розпорядник майна за результатами попереднього засідання вносить до реєстру вимог кредиторів відомості про кожного кредитора, розмір його вимог за грошовими зобов`язаннями, наявність права вирішального голосу в представницьких органах кредиторів, черговість задоволення кожної вимоги.
Неустойка (штраф, пеня) враховується в реєстрі вимог кредиторів окремо від основних зобов`язань у шосту чергу.
Погашення неустойки (штрафу, пені) у справі про банкрутство можливе лише в ліквідаційній процедурі.
Ухвала попереднього засідання є підставою для визначення кількості голосів, які належать кожному конкурсному кредитору під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів. Для визначення кількості голосів для участі у представницьких органах кредиторів зі складу вимог конкурсних кредиторів виключається неустойка (штраф, пеня).
Крім того, суд у цій справі враховує усталені правові висновки Верховного Суду стосовно порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство, за якими:
- заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16);
- обов`язок здійснення правового аналізу заявлених у справі кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог покладений на господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство (постанови Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16);
- під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанови Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16);
- у попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником (постанови Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18);
- завданням господарського суду у попередньому засіданні є перевірка заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів на підставі поданих заявниками доказів існування та обґрунтованості цих вимог (подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16).
Наведені правові висновки не втратили своєї актуальності з введенням в дію з 21.10.2019 КУзПБ та втратою чинності Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", оскільки КУзПБ (статті 45-47) містить подібне в цій частині правове регулювання порядку звернення кредиторів із заявами із вимогами до боржника у справі про банкрутство та порядку розгляду цих заяв судом.
Щодо підвищеного стандарту доказування кредиторських вимог у справах про банкрутство.
Суд у справі про банкрутство розглядає заяви з кредиторськими вимогами із застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №914/2404/19, від 28.01.2021 у справі №910/4510/20).
Сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому:
- перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредитора здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку;
- при визнанні вимог кредитора у справі про банкрутство суд виходить з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості;
- під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (ч.1 статті 75 ГПК України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку.
Також суд зазначає, що у справах про банкрутство існує певна відмінність у розгляді та визнанні господарським судом грошових вимог кредиторів до боржника, яка полягає серед іншого, що господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження документів (накладних, актів, поданих розрахунків, тощо), які надані кредитором в підтвердження його грошових вимог до боржника. (Відповідні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19). Така судова практика є сталою при застосуванні статей 45-47 КУзПБ (введеного в дію з 21.10.2019 ).
Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено само на заявника грошових вимог. Отже, в даному випадку, суд на підставі поданих до заяви кредитора документів вирішує питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником до боржника.
У зв`язку з вищенаведеним, надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (ст. 76 ГПК України), допустимості (ст. 77 ГПК України), достовірності (ст. 78 ГПК України) та вірогідності (ст. 79 ГПК України). Отже, комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/12097/25 про банкрутство ТОВ "Алекс Буд", провадження у якій відкрито ухвалою суду від 27.10.2025 року за заявою ФОП Фещенка І.М. Повноваження розпорядника майна боржника виконує арбітражний керуючий Бова Д.В.
Відповідне оголошення про відкриття відносно ТОВ "Алекс Буд" справи про банкрутство офіційно оприлюднено на веб-сайті Судової влади України 27.10.2025 року за №77543.
25.11.2025 року засобами поштового зв`язку (24.11.2025 року згідно відмітки на конверті), тобто в межах визначеного ст. 45 КУзПБ строку, до суду надійшла заява АТ "Універсал Банк" з грошовими вимогами до боржника у сумі 1 078 963,26 грн., які виникли у зв`язку із неналежним виконанням боржником, як поручителем, своїх зобов`язань за кредитним договором. 
На підтвердження вказаних грошових вимог кредитором до заяви додано, зокрема:
- копію кредитного договору №06/2760К-07 від 21.08.2007 року;
- копію договору іпотеки №5616 від 21.08.2007 року;
- копію договору поруки №П-1 від 05.06.2008 року;
- копію рішення Подільського районного суду міста Києва від 08.12.2009 у справі №2-3316/09;
- копію рішення Подільського районного суду міста Києва від 22.04.2024 у справі №758/15105/23;
- довідку від 20.11.2025 №5554 про залишки заборгованості за рішеннями Подільського районного суду міста Києва від 08.12.2009 у справі №2-3316/09 та від 22.04.2024 року у справі №758/15105/23;
- розрахунок заборгованості за Кредитним договором №06/2760К-07 станом на 19.11.2025 року;
- копію Постанови головного приватного виконавця Кагарлицького районного відділу ДВСТТУЮ у Київській області Качанюк О.В. про звільнення майна боржника з-під арешту від 25.10.2016 у ВП №2063300;
- протокол №201737 проведення електронних торгів (електронний документ).
Розпорядник майна ТОВ "Алекс Буд" арбітражний керуючий Бова Д.В. у поданому суду повідомленні від 15.02.2026 року №02-20/52 грошові вимоги банку не визнала у повному обсязі з підстав закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчих листів, виданих по справі №2-3316/09 (основне зобов`язання), а також неможливістю нарахування вимог за ст. 625 ЦК України, як акцесорних зобов`язань по відношенню до основних (справа №758/15105/23).
За наслідками розгляду у попередньому засіданні заяв з грошовими вимогами ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 року у справі №910/12097/25, серед іншого, визнано АТ "Універсал Банк" кредитором боржника на загальну суму 1 085 019,26 грн., з яких: 6 056,00 грн. - судовий збір (перша черга), 1 078 963,26 грн. - основна заборгованість (четверта черга).
При прийнятті даної ухвали в наведеній частині місцевий господарський суд, посилаючись на положення ч. 4 ст. 75 ГПК України, дійшов висновку про наявність підстав для визнання вимог АТ "Універсал Банк", які підтверджені судовими рішеннями, які набрали законної сили.
Згідно ч. 3 ст. 47 КУзПБ ухвала господарського суду, постановлена за результатами попереднього засідання, може бути оскаржена стороною у справі про банкрутство лише в частині конкретних вимог кредиторів.
ОСОБА_1 з даною ухвалою суду в частині визнання вимог АТ "Універсал Банк" не погоджується та в поданій апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи та вимоги скаржника фактично зводяться до незгоди з ухвалою суду в частині наслідків розгляду заяви АТ "Універсал Банк" про визнання кредиторських вимог до боржника, то у відповідності до ст. 269 ГПК України ухвала суду першої інстанції переглядається лише в цій частині.
В іншій частині ухвала місцевого господарського суду не переглядається.
Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення вказаної ухвали в оскаржуваній частині, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.08.2007 року між ВАТ "Банк Універсальний", правонаступником якого є АТ "Універсал Банк" (далі також - Банк) та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №06/2760К-07 (надалі - Кредитний договір) на загальну суму 400 000,00 доларів США з датою погашення кредиту до 20.08.2017, процентна ставка - 14% річних. 
21.08.2007 року між ВАТ "Універсал Банк" та ОСОБА_2 для забезпечення виконання зобов`язань останнього за кредитним договором №06/2760К-07 від 21.08.2007 року було укладено договір іпотеки №5616. 
Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань по Кредитному договору 05.06.2008 між Банком та ТОВ "Алекс Буд" було укладено договір поруки №П-1, за яким останній зобов`язувався відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 . 
Оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконував умови Кредитного договору від 21.08.2007 №06/2760К-07, АТ "Універсал Банк" звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та ТОВ "Алекс Буд" про стягнення заборгованості по кредитному договору. 
08.12.2009 Подільським районним судом міста Києва ухвалено рішення у справі №2-3316/09, яким позов задоволено повністю та присуджено до стягнення зі ОСОБА_3 та ТОВ "Алекс Буд" у солідарному порядку на користь ВАТ "Універсал Банк" заборгованість за договором кредиту у розмірі 3020159,07 гривень, судовий збір в розмірі 1700 гривень, витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 250 гривень. 
Як зазначає кредитор, рішення Подільського районного суду міста Києва від 08.12.2009 року у справі №2-3316/09 виконано частково та станом на 19.11.2025 залишок заборгованості становить 887 842,69 грн.
Крім того, враховуючи невиконання відповідачами свого грошового зобов`язання, АТ "Універсал Банк" звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості в порядку ст. 625 ЦК України за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 15.09.2020 по 23.02.2022, за результатами розгляду якого рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22.04.2024 року у справі №758/15105/23 присуджено до стягнення солідарно зі ОСОБА_3 і ТОВ "Алекс Буд" на користь банку заборгованість у розмірі 189 697,83 грн., із яких: 151 183,32 грн. - інфляційні втрати та 38514,51 грн. - 3% річних, а також судовий збір у розмірі по 1422,74 грн. з кожного.
Отже, в даному випадку АТ "Універсал Банк" заявлено до визнання грошові вимоги на загальну суму 1 078 963,26 грн., які підтверджені рішеннями суду, що набрали законної сили, а саме: рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08.12.2009 року у справі №2-3316/09 (887 842,69 грн.) та рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22.04.2024 року у справі №758/15105/23 (191 120,57 грн.)
Щодо вимог на суму 887 842,69 грн., які ґрунтуються на рішенні Подільського районного суду міста Києва від 08.12.2009 у справі №2-3316/09 колегія суддів зазначає наступне. 
Як вбачається з поданої заяви, 14.05.2010 року на виконання згаданого рішення судом було видано виконавчі листи.
Відповідно до ст. 21 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла станом на 14.05.2010 року) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: виконавчі листи та інші судові документи - протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішень і вироків судів у частині майнових стягнень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а у випадках, коли рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.
Разом з тим, як встановлено апеляційним судом, кредитором не надано та матеріали справи не містять доказів пред`явлення до виконання виконавчого документу про стягнення заборгованості безпосередньо з ТОВ "Алекс Буд".
Відсутні відповідні відомості і в реєстрі виконавчих проваджень за період з 2009 року по жовтень 2025 року.
Тобто, з моменту прийняття рішення та видачі виконавчого документа стягувачу пройшло більше 15 років, однак АТ "Універсал Банк" не вжило жодних дій, спрямованих на виконання виконавчого листа, виданого Подільським районним судом міста Києва, та пред`явлення його до виконання.
Більш того, ухвалами Подільського районного суду міста Києва від 12.08.2016 та 21.02.2017 у справі №2-3316/09 відмовлено АТ "Універсал Банк" у задоволенні заяви про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення його до виконання.
Відтак строк такого пред`явлення станом на дату звернення до суду з кредиторськими вимогами сплив. Інформація стосовно поновлення банком такого строку в судовому порядку в матеріалах справи відсутня та скаржником не надано.
При вирішенні справи в апеляційному порядку судом враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05.11.2024 у справі №922/302/21, згідно яких закінчення строку пред`явлення виконавчих документів на примусове виконання судового рішення і непоновлення цього строку у встановленому законом порядку позбавляє можливості стягнення заборгованості встановленої рішенням суду в порядку виконавчого провадження, і як наслідок позбавляє можливості визнання кредиторських вимог (за вказаним судовим рішенням) у справі про банкрутство, в порядку визначеному Кодексом України з процедур банкрутства. 
Згідно частини першої ст. 43 ГПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії" від 07.07.1989).
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
З огляду на викладене, АТ "Універсал Банк", будучи позивачем у справі №2-3316/09 та стягувачем за виконавчим документом, не міг бути необізнаним із наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Тому, реалізація своїх процесуальних прав, в цьому випадку, залежала виключно від волі самого скаржника.
Отже, в даному випадку можливість кредитора стягнути у судовому провадженні у процедурі банкрутства заборгованість за кредитним договором №06/2760К-07 від 21.08.2007 року була вичерпана після набрання законної сили ухвалами 12.08.2016 року та 21.02.2017 року, якими було відмовлено банку у задоволенні його заяв про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення його до виконання.
За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви АТ "Універсал Банк" з грошовими вимогами до боржника в частині вимог на суму 887 842,69 грн., стягнутих рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08.12.2009 року у справі №2-3316/09, у зв`язку із чим висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими. 
Щодо вимог на суму 191 120,57 грн., які ґрунтуються на рішенні Подільського районного суду міста Києва від 22.04.2024 року у справі №758/15105/23 колегія суддів зазначає наступне. 
Так, згідно правової позиції Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 15.03.2023 року у справі №904/10560/17: 
- у разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог;
- судові рішення, ухвалені судами на користь певних кредиторів проти боржника, не є обов`язковими ані для інших кредиторів, ані для суду, який розглядає справу про банкрутство;
- суд, який розглядає справу про банкрутство, не зв`язаний судовими рішеннями, ухваленими судами проти боржника, відтак може відхилити вимоги, підтверджені судовим рішенням;
- під час розгляду заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів (окрім кредиторів, ініціюючих провадження у справі про банкрутство), рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору, не є обов`язковим, а при його наявності оцінюється судом поряд з іншими доказами, а саме первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно/господарсько-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором.
Отже, судова палата у наведеній справі виснувала, що судовим рішенням лише підтверджується існуюче між кредитором та боржником зобов`язання та його розмір.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (п. 46 рішення у справі "Устименко проти України", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії"). 
Відповідно до орієнтирів дотримання міжнародних стандартів, наведених Європейським судом прав людини у рішенні від 11.07.2017 у справі "Морейра Феррейра проти Португалії", відступ від принципу правової визначеності є необхідним і виправданим у разі виявлення суттєвого недоліку попереднього провадження, який може вплинути на результат справи, або у випадках, коли необхідність забезпечення відшкодування, особливо в контексті виконання рішень Суду, в цілому свідчить на користь поновлення провадження (пункт 62 рішення).
Враховуючи наведене, Верховний Суд у постанові від 12.03.2025 у справі №903/347/24 зауважив, що заборгованість боржника перед кредитором, яка підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили, може ставитися під сумнів господарським судом під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами виключно у виняткових випадках. Водночас саме у цих випадках є необхідність у додатковому доведенні кредитором обґрунтованості своїх безспірних вимог первинними документами з урахуванням "підвищеного стандарту доказування".
Зазначеними випадками, зокрема, можуть бути такі, коли у розпорядника майна / ліквідатора (якщо кредиторські вимоги заявлено та розглядаються судом у ліквідаційній процедурі), кредиторів чи інших учасників справи про банкрутство є обґрунтовані та доказово підтверджені підстави вважати, що:
- певний кредитор, вимоги якого є безспірними, та боржник, зловживаючи процесуальними правами, ініціювали розгляд відповідного судового спору задля штучного створення підтвердженої судовим рішенням заборгованості з метою, зокрема, впливу на процедуру банкрутства боржника через отримання необхідної кількості голосів на зборах та комітеті кредиторів, 
- при розгляді відповідного спору між кредитором і боржником судом не було враховано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (до прикладу, якщо кредитор - позивач до початку розгляду спору по суті відступив право вимоги до боржника - відповідача, однак не повідомив суду наявність відповідних обставин), а жоден з учасників такої справи не реалізував право на звернення із заявою про перегляд відповідного рішення за нововиявленими обставинами;
- договір, на підставі якого виникла заборгованість боржника перед кредитором (яка була стягнута судовим рішенням за результатом розгляду відповідного спору), був визнаний у подальшому недійсним чи неукладеним, однак жоден з учасників справи (за позовом кредитора про стягнення з боржника заборгованості) не реалізував право на звернення із заявою про перегляд відповідного рішення за нововиявленими обставинами.
Наведений перелік виняткових випадків, коли безспірні вимоги кредитора потребують додаткового доведення первинними документами з урахуванням "підвищеного стандарту доказування", не є вичерпним та залежить від обставин кожної конкретної справи. (Див. постанови Верховного суду від 21.08.2025 у справі №920/692/23, від 08.04.2026 у справі №910/762/25). 
В даному випадку окрім судового рішення про стягнення заборгованості, матеріали справи №910/12097/25 про банкрутство ТОВ "Алекс Буд" не містять інших належних доказів на підтвердження наявності заборгованості боржника перед АТ "Універсал Банк".
Довідка банку від 20.11.2025 року №5554 про залишок заборгованості за рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22.04.2024 року у справі №758/15105/23 судом до уваги не береться, оскільки є документом, самостійно складеним банком. 
Окрім наведеного, при вирішенні справи в апеляційному порядку судом враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.0.2026 року у справі №754/511/23, в якій досліджувалось питання про застосування частини другої статті 625 ЦК, зокрема нарахування 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення боргу за основним зобов`язанням, за обставин, коли стягувач втратив право на примусове виконання цього судового рішення у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і суд у поновленні цього строку відмовив. 
Так, Велика Палата Верховного Суду у даній справі виснувала наступне.
Втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Отже, виходячи з позиції Великої Палати Верховного суду, вимоги АТ "Універсал Банк" щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат за невиконання рішення Подільського районного суду у справі №2-3326/09 від 08.12.2009 року, які хоча і підтверджені рішенням Подільського районного суду від 28.06.2024 року у справі №758/15105/23, однак не підлягають визнанню судом у процедурі банкрутства, оскільки кредитором було втрачено можливість на судовий захист своїх прав як за основним зобов`язанням так і за додатковими зобов`язаннями у порядку ст.625 ЦК України. 
Господарський суд міста Києва наведених вище фактичних обставин справи у їх сукупності, які встановлені судом апеляційної інстанції, не врахував, доводи розпорядника майна боржника з посиланням на практику Верховного Суду жодним чином не спростував, чим допустив неповне дослідження обставин справи та невірне застосування норм матеріального та процесуального права, що, в свою чергу, призвело до ухвалення помилкового судового рішення про визнання АТ "Універсал Банк" кредитором ТОВ "Алекс Буд".
В силу положень процесуального законодавства та численної практики Верховного Суду судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти російської федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України").
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Трофимчук проти України" зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Отже, судом апеляційної інстанції в повній мірі досліджено та надано оцінку наявним у справі доказам, обставинам справи і доводам сторін та встановлено неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного судового рішення. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
В силу положень ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду в частині визнання АТ "Універсал Банк" кредитором боржника прийнято з порушенням норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним господарським судом, а відтак наявні підстави для її задоволення та скасування ухвали суду першої інстанції в цій частині з прийняттям нового про відмову у задоволенні кредиторських вимог банку.
Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 року у справі №910/12097/25 задовольнити.
2.Ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 року у справі №910/12097/25 в частині визнання Акціонерного товариства "Універсал Банк" кредитором боржника скасувати. 
3.Прийняти в скасованій частині нове рішення, яким у задоволенні кредиторських вимог відмовити.
4.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.
5.Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.
Повний текст постанови підписано 28.04.2026 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко 

Судді С.В. Сотніков

Б.В. Отрюх