П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/5673/26	

Перша інстанція: суддя Стефанов С.О.,
повний текст судового рішення
складено 07.04.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача - Федусика А.Г.,
суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - ГУНП) та просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУНП щодо невиплати компенсації сум податку з доходів фізичних осіб у розмірі 7218 грн. 08 коп., утриманого з суми грошової компенсації за невикористані відпустки за 2015, 2016, 2018, 2019 та 2020 роки у кількості 85 днів щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток, яка виплачена на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 по справі №420/33032/24;
- зобов`язати ГУНП виплатити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб у розмірі 7218 грн. 08 коп., утриманого з суми грошової компенсації за невикористані відпустки за 2015, 2016, 2018, 2019 та 2020 роки у кількості 85 днів щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток, яка виплачена на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 по справі №420/33032/24.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 19.08.2002 по 06.11.2015 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України, а період з 07.11.2015 по 31.12.2021 - в Національній поліції України, зокрема в ГУНП, займана посада перед звільненням - начальник сектору адміністративної практики Роздільнянського районного відділу поліції ГУНП.
Наказом ГУНП від 31.12.2021 №2239о/с позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" за пунктом 2 частини 1 статті 77 (через хворобу) з 31.12.2021. 
Відповідно до наказу ГУНП від 31.12.2021 №2239о/с при звільненні зі служби в поліції позивачу сплачено грошову компенсацію за 44 доби невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01.01.2021 по день звільнення. 
Проте, під час проходження служби в поліції ним не були використані частини щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток за 2015, 2016, 2018, 2019 та 2020 роки, а під час звільнення зі служби в поліції не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані частини вказаних щорічних основної та додаткової відпусток виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення. 
У зв`язку з відмовою ГУНП у нарахуванні та виплаті зазначеної грошової компенсації виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, позивач звернувся з відповідною позовною заявою до Одеського окружного адміністративного суду. 
10.03.2025 рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/33032/24, яке набрало законної сили 25.09.2025, адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУНП про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ГУНП у вигляді ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані відпустки за 2015, 2016, 2018, 2019 та 2020 роки у кількості 85 днів щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби в поліції. 
Зобов`язано ГУНП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2015, 2016, 2018, 2019 та 2020 роки у кількості 85 днів щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби в поліції. 20.11.2025 каналами поштового зв`язку я звернувся до ГУНП із заявою від 19.11.2025 щодо повідомлення про результати виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 по справі №420/33032/24 з наданням засвідчених належним чином копій документів, що підтверджують нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки за 2015, 2016, 2018, 2019 та 2020 роки у кількості 85 днів щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби в поліції.
20.11.2025 та 05.12.2025 з ГУНП на картковий рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 27343,05 грн. та 3534,30 грн. відповідно. 
Отже, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 по справі № 420/33032/24 ГУНП перераховано грошові кошти на суму 30877,35 грн. 
22.01.2026 на адресу електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 з Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП надійшов лист №298197- 2025 від 16.12.2025 "Про розгляд заяви" з додатками: розрахунком грошової компенсації за 85 днів невикористаних основної та додаткової відпусток за 2015, 2016, 2018, 2019 та 2020 роки, а також відповідними платіжними інструкціями щодо зарахування коштів (на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 по справі № 420/33032/24). 
Згідно з розрахунком грошової компенсації за 85 днів невикористаних основної та додаткової відпусток за 2015, 2016, 2018, 2019 та 2020 роки повна сума з урахуванням усіх складових для розрахунку грошової компенсації становить 40100,45 грн. (нараховано 40100,45 грн.; військовий збір 2005,02 грн.; податок на доходи фізичних осіб 7218,08 грн.; до виплати 30877,35 грн.). 
Згідно з платіжними інструкціями №12883 від 19.11.2025 та №13773 від 04.12.2025 з повної суми грошової компенсації утримано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 6391,88 грн. та 826,20 грн. відповідно.
Зазначене свідчить про те, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 по справі № 420/33032/24 ГУНП виплачено позивачу грошову компенсацію за 85 днів невикористаних основної та додаткової відпусток за 2015, 2016, 2018, 2019 та 2020 роки у розмірі 30877,35 грн.; проте з нарахованої суми, яка становить 40100,45 грн., утримано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 7218,08 грн.
23.01.2026 року за допомогою поштового зв`язку позивач звернувся на адресу Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП з відповідною заявою від 22.01.2026 щодо виплати йому компенсації сум податку з доходів фізичних осіб у розмірі 7218 грн. 08 коп., утриманого з суми грошової компенсації за невикористані відпустки за 2015, 2016, 2018, 2019 та 2020 роки у кількості 85 днів щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток, яка виплачена на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 по справі №420/33032/24.
Листом №63320-2026 від 19.02.2026 року ГУНП в особі начальника Управління Фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку відмовило позивачу у задоволенні заяви від 22.01.2026 року. 
Вважаючи, що при виплаті вищевказаної суми у відповідача виник обов`язок виплати компенсацію податку з доходів фізичних осіб, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, виходив з того, що грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).
У рішенні від 06.04.2022 №1-р(II)/2022 Конституційним Судом України констатовано, що конституційні принципи закріпленні у статті 17 Конституції України є осердям конституційного ладу України, від захисту яких залежить його втілення загалом, зокрема й гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і громадянина (друге речення пункту 5 мотивувальної частини), а також наголошено на головній ролі Збройних Сил України та інших військових формувань в обороні України, які своєю мужньою боротьбою забезпечують ефективний захист Української держави та Українського народу від агресії Російської Федерації проти України, розпочатої 20.02.2014, яка набула повномасштабного характеру з 24.02.2022 (абзац перший підпункту 5.1 пункту 5 мотивувальної частини).
За змістом статей 17, 65 Основного Закону України громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції, тож держава повинна надавати їм і членам їхніх сімей особливий статус та забезпечувати їх додатковими гарантіями соціального захисту відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України як під час проходження служби, так і після її закінчення; щодо осіб, на яких покладено обов`язок захищати Україну, її незалежність та територіальну цілісність, та членів їхніх сімей частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено особливий соціальний захист, який не обмежено умовами й рівнем, визначеними у статті 46 Основного Закону України [абзаци другий, третій пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 18.12.2018 № 12-р/2018, абзац одинадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 25.04.2019 № 1-р(II)/2019].
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII).
Згідно статей 1 та 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Відповідно до ст.18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 року №2017-III законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Статтею 19 Закону України №2017-III визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року №1282-ХІІ із змінами (далі Закон №1282-ХІІ).
Відповідно до ст.1 цього Закону, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст.2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Постановою КМУ №44 від 15.01.2004 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (далі - Порядок №44).
Згідно п.2 Порядку №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Приписами пунктів 3-5 Порядку №44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".
Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядовою і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення. 
Відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян. 
Тобто, відповідач при виплаті суми грошової компенсації за невикористані відпустки за 2015, 2016, 2018, 2019 та 2020 роки у кількості 85 днів щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток, яка виплачена на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 по справі №420/33032/24 був зобов`язаний здійснити компенсацію позивачу податку на доходи фізичних осіб у сумі 7218 грн. 08 коп.
Правова позиція щодо протиправності дій відповідача по утриманню податку на доходи фізичних осіб без рівноцінної компенсації втрат доходів при проведенні виплати викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №825/761/17.
Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта, що компенсацію втрати доходів виплачуються за грошове забезпечення, грошові винагороди та інших виплат, одержані військовослужбовцями у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, адже донарахування сум грошового забезпечення здійснено з підстав порушення відповідачем норм законодавства, як це було встановлено під час судового розгляду справи №420/33032/24, за час проходження позивачем військової служби. Навіть потенційне отримання донарахованих сум після звільнення з органів Національної поліції не матиме значення, адже нараховані такі суми грошової компенсації за невикористані відпустки за 2015, 2016, 2018, 2019 та 2020 роки у кількості 85 днів щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток, коли позивач таку службу проходив. Інших доводів на підтвердження власної позиції відповідачем не наведено. 
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.Г. Федусик	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   Г.В. Семенюк