Справа №577/7715/25 	
Номер провадження 22-ц/816/2225/26 	
Категорія - 76 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Нестеренка М.В. (суддя-доповідач), суддів: Собини О.І., Сидоренко А.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», яка подана його представником – адвокатом Сімчуком Ігорем Анатолійовичем,
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 31 березня 2026 року у складі судді Кравченко В.О., ухваленого в м. Конотоп, повне судове рішення складено 31 березня 2026 року, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, 

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця», у якому просить стягнути з АТ «УЗ» невиплачену йому при звільненні матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2023 роки загальним розміром 30990,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював машиністом електровоза виробничого підрозділу Локомотивне депо Конотоп регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «УЗ», звідки був звільнений 05 червня 2023 року на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію. Проте, на порушення ст. 116 КЗпП України, йому не було здійснено всіх належних виплат, зокрема передбачених пунктом 3.9 Колективного договору, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в розмірі 14 886,00 грн та за 2023 рік – 16 104,00 грн, які і просить стягнути примусово.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 31 березня 2026 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 роки загальним розміром 30 990,00 грн, а також в рахунок відшкодування судових витрат 1211,20 грн судового збору, всього ж 32 201,20 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, який перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», відповідно до пункту 3.9 Колективного договору набув право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, а обов`язок її виплати був також передбачений наказом про його звільнення. Суд дійшов висновку, що невиплата зазначеної допомоги при звільненні суперечить вимогам статей 47, 116 КЗпП України, оскільки така виплата належала працівникові станом на день звільнення. При цьому суд визнав безпідставними посилання відповідача на рішення правління АТ «Укрзалізниця» про призупинення додаткових виплат під час воєнного стану, оскільки відповідне протокольне рішення було визнано незаконним у судовому порядку, а також відхилив доводи про наявність форс-мажорних обставин через відсутність належних доказів їх існування саме щодо спірних правовідносин. Крім того, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду, оскільки відповідач не довів вручення позивачу письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні. За таких обставин суд визнав невиплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022–2023 роки неправомірною та стягнув на користь позивача 30 990 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ «Укрзалізниця», діючи через свого представника – адвоката Сімчука І.А., подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що під час дії воєнного стану роботодавець був наділений правом зупиняти дію окремих положень колективного договору, а тому призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення на підставі рішень правління АТ «Українська залізниця» було правомірним. Вказує, що позивачу не було відмовлено у виплаті матеріальної допомоги, а лише відтерміновано її виплату до припинення воєнного стану або прийняття відповідного рішення керівництвом товариства. Також скаржник наголошує, що матеріальна допомога на оздоровлення не входить до структури заробітної плати, є соціальною виплатою, передбаченою виключно колективним договором, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню строки звернення до суду, встановлені статтею 233 КЗпП України. На думку скаржника, позивач був обізнаний про призупинення виплати матеріальної допомоги ще під час звільнення, проте звернувся до суду після спливу встановленого законом строку, який не просив поновити. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим відповідачем доказам та помилково застосував правові висновки Верховного Суду щодо незаконності окремих рішень правління АТ «Українська залізниця».

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Позивач право на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Акціонерне товариство «Українська залізниця» є юридичною особою (а.с. 119).
Відповідно до Положення про виробничий підрозділ локомотивне депо Конотоп регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (п. 1.6.) - депо є виробничим структурним підрозділом регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» і підпорядковується структурному підрозділу - службі локомотивного господарства регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 102-106).
Згідно витягу із Колективного договору укладеного між адміністрацією локомотивного депо Конотоп Південно-Західної залізниці та профспілковим комітетом на 2006-2010 роки, пролонгованого на 2011-2025 роки підприємство взяло на себе зобов`язання надавати працівникам депо, один раз на рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на день подання заяви (п. 3.9 Колективного договору) (а.с. 12).
До позову додані ксерокопії заяв ОСОБА_1 до адміністрації локомотивного депо Конотоп про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки згідно колективного договору (а.с. 9, 10).
Згідно п. 3.1. Порядку надання щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення – матеріальна допомога на оздоровлення надається працівникам один раз у календарному році на підставі поданої заяви, як правило, при наданні щорічної відпустки не менше 14 календарних днів (а.с. 94).
Відповідно до Наказу № 35/ос від 15 травня 2023 року «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_1 з 05 червня 2023 року звільнений у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП. Також цим наказом постановлено виплатити йому, зокрема матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб за 2022, 2023 роки, відповідно до п. 3.9 Колективного договору, після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» (а.с. 7).
Проте, зазначені виплати не були здійсненні про що свідчить повідомлення про нараховані та виплачені суми ОСОБА_1 при звільненні (а.с. 8).
Як вбачається з витягу із протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (а.с. 77).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
У справі, яка переглядається, спір виник з приводу невиплати роботодавцем у день звільнення позивача належних йому сум матеріальної допомоги на оздоровлення, передбаченої пунктом 3.9 колективного договору, та зазначеної у наказі про звільнення як таких, що будуть виплачені після окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця».
При цьому апеляційний суд керується таким.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
Судом установлено, що позивач працював машиністом електровоза виробничого підрозділу «Локомотивне депо Конотоп» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» та був звільнений 05 червня 2023 року у зв`язку з виходом на пенсію.
Пунктом 3.9 Колективного договору між адміністрацією локомотивного депо Конотоп та профспілковим комітетом передбачено надання працівникам один раз на рік матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на день подання заяви. Позивач просить стягнути невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 та 2023 роки у загальному розмірі 30 990 грн.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо правомірності призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення під час дії воєнного стану, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
На обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31, яким було призупинено здійснення додаткових виплат, передбачених галузевими угодами та колективними договорами. 
Однак апеляційний суд зазначає, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» набрав чинності лише 24 березня 2022 року, тобто після прийняття зазначеного рішення правління. Отже, положення цього Закону не могли бути правовою підставою для прийняття рішення від 14 березня 2022 року.
Таким чином, наведені доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 скасовано постанову апеляційного суду і залишено без змін рішення суду першої інстанції, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
При цьому Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що зміни до колективних договорів щодо призупинення або зміни строків виплати відповідних матеріальних допомог не вносилися за взаємною згодою сторін колективного договору, а роботодавець не був наділений правом в односторонньому порядку змінювати відповідні умови без погодження з профспілковою стороною.
За таких обставин підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 не може вважатися належною правовою підставою для невиплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував рішення правління АТ «Українська залізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39.
Як убачається зі змісту зазначеного рішення, починаючи з 01 липня 2024 року було зупинено дію окремих положень колективних договорів щодо надання матеріальної допомоги на оздоровлення. 
Водночас право позивача на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки виникло до прийняття цього рішення, а сам позивач був звільнений ще 05 червня 2023 року. 
Тому рішення правління від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 не поширюється на спірні правовідносини та не може бути підставою для невиплати позивачу належних йому сум.
Посилання апелянта на те, що відповідач не відмовив позивачу у виплаті матеріальної допомоги, а лише відтермінував її виплату до припинення воєнного стану, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Крім того, матеріали справи свідчать, що відповідач не заперечував права позивача на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, повинна бути проведена в день звільнення. Закон не передбачає можливості роботодавця на власний розсуд переносити строки виплати належних працівникові сум на невизначений строк.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що матеріальна допомога на оздоровлення не належить до структури заробітної плати, а тому не є виплатою, яка підлягає виплаті при звільненні, колегія суддів зазначає таке.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, право на отримання яких працівник має станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору, колективного договору та законодавства.
Отже, визначальним для застосування статті 116 КЗпП України є не належність відповідної виплати до структури заробітної плати, а наявність у працівника права на її отримання станом на день звільнення.
Оскільки право позивача на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення передбачено колективним договором та існувало на момент його звільнення, така виплата належала до сум, які підлягали виплаті відповідно до статті 116 КЗпП України.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду.
Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Отже, початок перебігу зазначеного строку закон пов`язує не з моментом, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а саме з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні.
Відповідач не надав належних та допустимих доказів вручення позивачу такого письмового повідомлення. За відсутності доказів настання події, з якою закон пов`язує початок перебігу строку звернення до суду, підстави для висновку про його пропуск відсутні.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки, а доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 375 ЦПК України).
За результатами апеляційного перегляду судового рішення у цій справі колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і зміст спірних правовідносин, а висновки суду першої інстанції є законними та обгрунтованими, а відтак апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Висновки суду щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцять статті 141 ЦПК України)
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого суду залишається без змін, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених заявником апеляційної скарги у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 258, 259, 263, 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представником – адвокатом Сімчуком Ігорем Анатолійовичем, залишити без задоволення, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 31 березня 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	М.В. Нестеренко	

Судді: О.І. Собина 

А.П. Сидоренко