ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3120/26 Справа № 207/596/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Пищиди М.М.
суддів: Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю. 
за участю секретаря судового засідання - Літвінова І.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, Перша Кам`янська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на нерухоме майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -
В С Т А Н О В И В:
У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, Перша Кам`янська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на нерухоме майно.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якої відкрилася спадщина на спадкове майно. Так, спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 є її троюрідний племінник ОСОБА_1 та позивач ОСОБА_2 . Позивач проживала однією сім`єю з червня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вважає, що вона є спадкоємицею четвертої черги за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , а відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем п`ятої черги за законом після смерті ОСОБА_4 . Вона у встановлений строк прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , проте на сьогоднішній день оформити спадщину належним чином не має можливості, у зв`язку із тим, що не доведений факт проживання однією сім`єю.
Позивач у позові зазначила, що із ОСОБА_4 вона познайомилась у 1990 році та весь час проживали поруч, позивач проживала у будинку АДРЕСА_1 , спадкодавець проживала у будинку АДРЕСА_2 . З 1991 році спілкування між ними стало більш тісним, вели разом їздити до роботи, разом проводили вільний час, допомагали одна одній у вирішенні різних побутових питаннях, святкували разом дні народження та інші свята. У 2010 році померла мати ОСОБА_4 . Майже усі питання з приводу організації поховання матері ОСОБА_5 позивач взяла на себе. У 2014 році помер й батько ОСОБА_4 та усі питання з приводу організації поховання ОСОБА_6 вона взяла на себе та з цього часу позивач разом із ОСОБА_4 почали жити разом на два будинка, тобто у будинку АДРЕСА_3 . Як члени сім`ї вони вели спільне господарство, позивач допомагала у вирішенні побутових питань. Окрім цього, майже кожного дня, вона відвозила ОСОБА_4 на роботу та зустрічала її з роботи. Будь-які поїздки як у справах так й щодо відпочинку здійснювалися ними разом. Вважає, що відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у період часу з червня 2014 року по серпень 2020 року набули усі ознаки сім`ї, що полягало у спільному проживанні, спільному веденні господарства, влаштуванні спільного відпочинку, спільному набутті певних речей та мали весь комплекс взаємних особистих немайнових та майнових прав та обов`язків. Після смерті ОСОБА_4 вона взяла на себе усі витрати та організаційні питання по похованню.
Враховуючи вищевикладене позивачка просила суд: 
- встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з червня 2014 року по 09 серпня 2020 року;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок (домоволодіння) АДРЕСА_2 , яке складається з А-1 житловий будинку, Б-1 літня кухня, В-1 сарай, Д-1 сарай, Г-1 вбиральня, № 2-4 огорожі, № 5 водопровід, загальною площею 45,3 кв.м., житловою площею 31,4 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку 0,0411 га., розташований по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У червні 2021 року ОСОБА_1  звернувся до суду із зустрічним позовомдо ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом.
В обгрунтування зустрічного позову зазначав, що його батьком є ОСОБА_7 , мати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьками ОСОБА_9 записані ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . ОСОБА_11 є рідною бабусею, до одруження з дідом мала дівоче прізвище « ОСОБА_12 », одружилися 01.02.1951 року. Свідоцтво про народження бабусі ОСОБА_11 він не має. У ОСОБА_11 була рідна сестра ОСОБА_13 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 та після свого одруження змінила прізвище на ОСОБА_5 . Таким чином, бабуся ОСОБА_14 та ОСОБА_13 були рідними сестрами, які народилися в с. Білокопитове, Глухівського району Сумської області. У ОСОБА_15 та її чоловіка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась донька ОСОБА_4 , яка є йому двоюрідною тіткою.
ІНФОРМАЦІЯ_1 його тітка ОСОБА_4 померла та після її смерті залишилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_4 ; житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 45,3 кв.м., житловою площею 31,4 кв.м.; земельної ділянки, площею 0,0411 га., призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_2 ; грошових коштів, які знаходяться на рахунках у банківських установах.
Враховуючи вищевикладене позивач за зустрічним позовом просив суд: 
- встановити факт родинних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , як двоюрідної тітки та двоюрідного племінника;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті двоюрідної тітки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 , загальною площею 36,5 кв.м.;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 45,3 кв.м., житловою площею 31,4 кв.м. в порядку спадкування за законом, після смерті двоюрідної тітки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0411 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті двоюрідної тітки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на банківський рахунок, який знаходиться ПАТ КБ «Приватбанку» в порядку спадкування за законом після смерті двоюрідної тітки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, Перша Кам`янська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на нерухоме майно - відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися з апеляційними скаргами.
В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та вважає, що висновки викладені в судовому рішенні не відповідають дійсним обставинам справи.
З урахуванням викладеного, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги в повному обсязі. 
В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та вважає, що висновки викладені в судовому рішенні не відповідають дійсним обставинам справи.
З урахуванням викладеного, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг. 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 932 від 10 серпня 2020 року та свідоцтва про смерть ОСОБА_4 виданого 11 серпня 2020 року Південним районним у місті Камянське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 756.
Також як вбачається з матеріалів справи, а саме зі свідоцтв про смерть від 18 червня 2010 року та ІНФОРМАЦІЯ_8 батьки ОСОБА_4 , а саме ОСОБА_15 померла ІНФОРМАЦІЯ_9 та батько ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_4 ; житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 45,3 кв.м., житловою площею 31,4 кв.м.; земельної ділянки, площею 0,0411 га., призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_2 ; грошових коштів, які знаходяться на рахунках в банківських установах.
Як встановлено в судовому засіданні після смерті ОСОБА_4 виявили бажання отримати спадщину позивач ОСОБА_2 та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , що вбачається з наданого суду копії спадкової справи заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
Постановою державного нотаріуса Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новікової Л.В. 10 лютого 2021 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії позивачу ОСОБА_2 за її заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що позивач не надала документи, які б підтверджували родинні відносини зі спадкодавцем.
Згідно до довідки, яка видана ОСОБА_2 24 лютого 2021 року за підписом голови квартального комітету Південного району Горб В.І. позивач ОСОБА_2 мешкає за адресою АДРЕСА_1 , та на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкала з померлою ОСОБА_4 .
Окрім цього, як встановлено судом та вбачається з наданих суду свідоцтв про народження батьком ОСОБА_1 значяться ОСОБА_7 , мати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьками мати ОСОБА_9 в свідоцтві про народження записані ОСОБА_10 та мати ОСОБА_11 .
ОСОБА_11 є рідною бабусею та до одруження з дідом мала дівоче прізвище « ОСОБА_12 », одружилися 01.02.1951 року. ОСОБА_11 мала рідну сестру ОСОБА_13 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 та після свого одруження змінила прізвище на ОСОБА_5 .
Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що бабуся ОСОБА_14 та ОСОБА_13 були рідними сестрами, які народилися в с. Білокопитове, Глухівського району Сумської області. У ОСОБА_15 та її чоловіка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась донька ОСОБА_4 .
Постановою державного нотаріуса Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новікової Л.В. 29 березня 2021 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 за його заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що позивач не надала документи, які б підтверджували родинні відносини зі спадкодавцем.
Окрім зазначеного, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 є рідним братом спадкодавця ОСОБА_4 , а отже спадкоємцем за законом другої черги та звернувся до суду із позовом до Кам`янської міської ради про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, що вбачається з рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 листопада 2022 року, згідно якого в задоволенні позову було відмовлено.
Як вбачається з листа завідувача Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новікової Л.В. від 13 серпня 2021 року, згідно з даними спадкових справи від ОСОБА_3 надійшла заява про прийняття спадщини до нотаріальної контори 07 липня 2021 року та зареєстровану в книзі обліку та реєстрації спадкових справ № 1597, тобто після встановленого законом терміну, ні ОСОБА_3 ні його представник за постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії не зверталися.
Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем за первісним позовом не доведено усіх обставин, необхідних для встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавицею, а також не встановлено та не доведено родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Положеннями абзацу 1 ч.2 ст.3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
В порядку ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до роз`яснень, які викладену пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 21 березня 2019 року в справі №461/4689/15-ц, від 30 вересня 2019 року в справі №554/14633/15-ц, від 25 листопада 2019 року в справі №711/348/17, від 03 лютого 2021 року в справі №127/25053/17.
У постанові від 17 червня 2020 року, справа №755/18012/16, Верховний Суд зробив правовий висновок, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 також зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21.
Конституційний суд України у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» визначає, що членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (абз.5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року).
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як вбачається з матеріалів справи згідно показань допитаних свідків, позивач ( ОСОБА_2 ) іноді проживала разом з ОСОБА_4 , проте свідки не були в повній мірі обізнані про матеріальний стан позивачки та ОСОБА_4 , а також свідки не підтвердили обставини, щодо спільного проживання позиваччки зі спадкодавицею саме як членами однієї сім`ї, а не друзів.
Разом з тим, позивачкою за первісним позов не надано доказів, що є необхідними при вирішенні питання про встановлення факту проживання однією сім`єю та не надано жодних належних та допустимих доказів щодо обставин, які б підтвердили ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав та відсутності належних і допустимих доказів, які підтвердили б факт проживання позивачки за первісним позовом з ОСОБА_4 .
Наведені скаржницею в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
Разом з тим щодо вимог ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за законом, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); сімейних відносин; відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини).
З`ясування судом фактичних обставин справи здійснюється із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо та в їх сукупності та взаємозв`язку в цілому.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорія стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри».
Достовірність як змістова характеристика доказу свідчить про можливість на підставі такого доказу встановити дійсні обставини справи.
Допустимість доказів характеризується як дотриманням порядку збирання, подання та дослідження таких доказів, так і обов`язковістю підтвердження певних обставин справи визначеними законом засобами доказування.
Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною, сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу.
Цивільне законодавство не передбачає обов`язкового переліку доказів, якими особа може підтвердити факт родинних відносин з іншою особою, оскільки, реалізуючи свої процесуальні права з урахуванням принципу диспозитивності, сторона подає ті докази, які, на її думку, підтверджують обставини, які входять до предмета доказування.
Доказами, що підтверджують факт родинних відносин, можуть бути документи, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником.
Зважаючи на викладене, необґрунтованими є доводи заявника про можливість підтвердження факту родинних відносин виключно письмовими доказами, оскільки такі обставини відповідно до норм процесуального права можуть бути встановлені і на підставі інших доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування і в своїй сукупності доводять обставини, на які посилається сторона.
Відповідно до поданих позивачем за зустрічним позовом письмових доказів, зокрема свідоцтва про шлюб ОСОБА_16 з ОСОБА_14 , свідоцтва про народження ОСОБА_17 , свідоцтва про народження ОСОБА_1 , свідоцтва про смерть ОСОБА_11 , свідоцтва про смерть ОСОБА_10 , свідоцтва про смерть ОСОБА_8 , витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 24 грудня 2020 року ОСОБА_8 , свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , свідотцва про народження ОСОБА_4 , показання свідків, не можливо встановити та підтвердити обставини, які б довели родинні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Оскільки позивачем за зустрічним позовом не доведено родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме відсутність підтвердження про родинні зв`язки із ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , з огляду на зазначене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість заявлених вимог.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищенаведеного, суд вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного суд вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 березня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 17 червня 2026 року.
Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року.

Судді