Справа № 576/695/26
Провадження № 2/576/516/26

Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

07 травня 2026 року м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області 
суддя	Усенко Л.М.	
секретар судового засідання	Бірюк О.І.	
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу	№ 576/695/26 	
за позовом	ОСОБА_1 	
до	Шалигинської селищної ради	
про	визнання права власності за набувальною давністю	
учасники справи та представники: позивач представник позивача	  ОСОБА_1  адвокат Безруков В.В.	

В С Т А Н О В И В:
23 березня 2026 року до Глухівського міськрайонного суду Сумської області звернулась ОСОБА_1 із позовом до Шалигинської селищної ради, у якому просить визнати за нею право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.
Позовна заява мотивована тим, що позивач є користувачем житлового будинку АДРЕСА_1 .
Власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.05.1997 за р. № 972, який виданий Глухівською районною держнотконторою.
У серпні 1997 року між нею та власником будинку ОСОБА_2 відбулась домовленість про користування житловим будинком АДРЕСА_1 , який вона мала намір придбати після збору всієї суми вартості будинку та оплати послуг нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу будинку. Однак, ОСОБА_2 не проявляв зацікавленості даною будівлею, не пред`являв претензій щодо правомірності користування нею цим будинком. Після смерті ОСОБА_2 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона продовжувала проживати у вказаному будинку до моменту евакуації з села Старикове у серпні 2023 року.
З метою з`ясування наявності спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , позивач звернулася до держнотконтори, і їй було повідомлено про відсутність заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_2 .
За час свого проживання позивач вчасно оплачувала всі комунальні послуги, вона відкрито та добросовісно користується нерухомим майном.
Однак, житловий будинок АДРЕСА_1 був знищений внаслідок збройної агресії російської федерації відносно України у 2025 році.
Ухвалою судді від 24.03.2026 відкрито провадження у справі, запропоновано відповідачу подати відзив протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали.
Ухвала була доставлена до електронного кабінету Шалигинської селищної ради 25.03.2026. Отже, строк для подання відзиву закінчився 09.04.2026. До цієї дати відповідач своїм право надати відзив не скористався.
Ухвалою суду від 14.04.2026 підготовче провадження закрите, справу призначено до розгляду по суті.
В судове засідання відповідач представника не направив, але перед його початком 06.06.2026 від Шалигинської селищної ради надійшов відзив, термін подання якого закінчився 09.04.2026. Клопотання про поновлення строку для подання відзиву заявлене не було, а тому суд залишив відзив без розгляду.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Пояснила, що після смерті господарів будинку АДРЕСА_1 , його успадкував ОСОБА_2 . З останнім позивач мала домовленість, що вона буде жити в будинку, а коли буде мати гроші, то викупить його. Фактично проживала там з 1996 року, зареєстрована з 26.03.2002, а в 2023 була вимушена евакуюватись, і наразі проживає в м. Глухові. У 2022 році ОСОБА_2 помер, у нього були діти та онуки, але вони за спадщиною не звертались. 23.10.2025 дізналась, що будинок згорів внаслідок бойових дій, а тому має намір отримати компенсацію у зв`язку із його знищенням. 
Представник позивача адвокат Безруков В.В. в судовому засіданні позовні вимоги також підтримав з підстав, які вказані в позові, просив його задовольнити в повному обсязі.
Заслухавши позивача та її представника, свідків, дослідивши письмові докази, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного.
Позивач ОСОБА_1 з 26.03.2002 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 6). З 19.07.2023 взята на облік як внутрішньо переміщена особа та фактично проживає у м. Глухові (а.с. 7).
Згідно з довідкою КП «Глухівське БТІ» від 16.12.2025 № 739 станом на 31.12.2012 право власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 27.08.1997, р-р № 300, кн. 2, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Глухівською районною державною нотаріальною конторою р-р № 972 від 23.05.1997 (а.с. 12). 
Відомості про реєстріцію вказаного будинку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суду не надані. 
У погосподарських книгах за 1991-2025 роки власник спірного будинку ОСОБА_2 не значиться. У період з 1991 по 15.10.1996 в будинку проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Позивач зареєстрована у будинку з 26.03.2002 (а.с.11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, станом на 07.01.2026 спадкова справа не заведена (а.с. 13).
За технічним паспортом, виготовленим 16.02.2026 КП «Глухівське БТІ» на замовлення позивача, станом на 25.07.1999 житловий будинок АДРЕСА_1 мав дві житлові кімнати, кухню, сіни та кладову. Загальна площа 39,3 кв.м, житлова площа 22,9 кв.м, рік побудови 1948 (а.с. 8-10).
Позивач ОСОБА_1 користувалася спірним будинком, про що свідчить договір від 08.10.2000 про користування електричною енергією (а.с. 14-15), договір про надання послуг від 26.12.2011, укладений із ПАТ «Сумиобленерго» (а.с. 16) разом з актом приймання виконаних будівельних робіт (а.с. 17), акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2019 по 31.12.2025 із ТОВ «Енера Суми» (а.с. 18).
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також підтвердили, що ОСОБА_1 тривалий час відкрито користувалась спірним будинком.
Так, свідок ОСОБА_5 повідомила, що приїхала жити у с. Старикове у 1979-1980 роках. На той час ОСОБА_1 вже проживала в спірному будинку, робила там ремонт, оплачувала комунальні платежі, виявляла наміри придбати будинок.
Свідок ОСОБА_6 повідомив, що до евакуації був сусідом ОСОБА_1 , яка проживає у спірному будинку близько 30 років, точніше свідок не пам`ятає. Знає, що раніше там проживали дідусь і бабуся, а після їх смерті ОСОБА_7 купила цей будинок у їх сина ОСОБА_2 , зробила гарний ремонт, оплачувала комунальні послуги. Із колишніх хазяїв до будинку ніхто не з`являвся. Чи були у ОСОБА_2 діти свідок не знає. Село маленьке, і всі знають, що ОСОБА_1 у Гололобових будинок купила.
Разом із цим, 31.10.2025 ОСОБА_1 звернулась до комісії з обстеження пошкоджених та знищених об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, розгляду питань щодо надання компенсації за пошкоджені та знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України на території Шалигинської селищної територіальної громади про надання матеріальної допомоги у зв`язку зі знищенням житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Зазначена комісія установила, що будинок знищено повністю (а.с. 20).
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.
Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, на яку посилався заявник у касаційній скарзі.
Вказані правові висновки також викладені постановах Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 23 грудня 2025 року у справі № 535/885/23.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первісних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.
У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 липня 2025 року у справі № 643/13004/23.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 зазначила про те, що підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивач стверджує, що у серпні 1997 між нею та власником будинку ОСОБА_2 відбулася домовленість про користування спірним будинком, і в майбутньому вона мала намір купити цей будинок. Із матеріалів справи також вбачається, що позивачу було достовірно відомо, що саме ОСОБА_2 був власником спірного будинку. І навпаки, ОСОБА_2 був обізнаний і не заперечував права користування, але не володіння ОСОБА_1 спірним будинком, позаяк остання була в ньому зареєстрована, що неможливо без згоди власника. 
Отже, з 26.03.2002 (дата реєстрації позивача в спірному будинку) ОСОБА_1 має право користуватися ним зі згоди відомого їй власника ОСОБА_2 на підставі домовленості між ними, що унеможливлює визнання права власності за набувальною давністю. При цьому відкритість користування будинком та комунікація з комунальними службами не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України. А тому в задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись статтями 4, 12-13, 19, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -  

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову відмовити повністю. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складене 07 травня 2026 року.

Суддя         Л.М. Усенко