КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 753/6074/25
провадження номер № 22-ц/824/1771/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сініциної Оксани Петрівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 червня 2025 року у складі судді Шаповалова К.В., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (далі - ТОВ «Факторинг Партнерс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №3958093, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 20 000 грн 00 коп., строком на 15 днів, під процентну ставку 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом та комісією за надання кредиту у розмірі 2 000 грн 00 коп.
Вказував, що у зв`язку із неналежним виконанням умов договору у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 69 000 грн 00 коп., з яких: 20 000 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 47 000 грн 00 коп - заборгованість за відсотками та 2 000 грн 00 коп. - заборгованість за комісією. 
Зазначав, що 26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу №26-07/2024, відповідно до умов якого до ТОВ «Факторинг Партнерс» перейшло право вимоги до боржників за кредитними договорами, зокрема, за кредитним договором №3958093 від 26 грудня 2021 року. 
З урахуванням наведеного, ТОВ «Факторинг Партнерс» просило стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором №3958093 від 26 грудня 2021 року у розмірі 69 000 грн 00 коп., а також понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп. та на правову допомогу у розмірі 9 000 грн 00 коп.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 червня 2025 року позов ТОВ «Факторинг Партнерс» задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованість за кредитним договором №3958093 від 26 грудня 2021 року у розмірі 69 000 грн 00 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп. та витрати понесені позивачем на правову допомогу у розмірі 6 000 грн 00 коп.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Сініцина О.П. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Факторинг Партнерс», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Також в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Сініцина О.П. просить стягнути з ТОВ «Факторинг Партнерс» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 906 грн 88 коп., витрати на надання правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 25 000 грн 00 коп. та в суді апеляційної інстанції у розмірі 15 000 грн 00 коп.
Апеляційна скарга мотивована тим, що враховуючи умови укладеного договору та норми чинного законодавства вимога кредитора щодо стягнення процентів за користування кредитом за період, що виходить за межі строку кредитування, тобто після 10 січня 2022 року, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, не узгоджуються з нормами матеріального права, а відтак не дає підстав для висновку про порушене право як первісного, так і нового кредитора в цій частині вимог.
Вказує, що окрім законодавчо закріпленого принципу нарахування передбачених договором процентів за користування кредитними коштами право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом відповідно до п.2.2.3 договору, припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування, тобто після 10 січня 2022 року, а нараховані відсотки після спливу строку кредитування відповідно до п.1.5.3 договору не можуть бути стягненні, оскільки вказаний позивачем пункт договору не існує.
Таким чином вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по відсотках, які нараховані поза межами строку кредитування (з 11 січня 2022 року).
Посилається на те, що враховуючи умови укладеного договору та норми чинного законодавства України із врахуванням висновків, викладених у постановах Верховного Суду, позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості за договором №3958093 від 26 грудня 2021 року у розмірі 25 000 грн 00 коп., яка складається із: 20 000 грн 00 коп. - сума заборгованості за тілом; 3 000 грн 00 коп. - сума заборгованості за відсотками, 2 000 грн 00 коп. - сума заборгованості за комісією за надання кредиту.
Проте у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем, як зазначає позивач, взятих на себе зобов`язань щодо погашення кредиту, ТОВ «Мілоан» мало право від дня завершення строку кредиту, а саме 10 січня 2022 року та протягом наступних трьох років, до 10 січня 2025 року, звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права. Однак, позовну заяву позивачем подано до суду лише 24 березня 2025 року.
Вказує, що в контексті розгляду даної справи, матеріали не містять жодних доказів поважності пропущення строку звернення позивача до суду, які дійсно пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі позивача та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк, звернення до суду з позовом у зв`язку із запровадженням воєнного стану.
ТОВ «Факторинг Партнерс» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення суду без змін. Вказує, що оскільки фінансова установа, правонаступником якої за договором факторингу є позивач, виконала всі передбачені кредитним договором умови щодо надання відповідачу кредитних коштів, а останній, за укладеним договором вказані грошові кошти отримав, однак свої зобов`язання щодо їх повернення відповідно до умов договору не виконав, хоча таку можливість мав, але без поважних причин цього не зробив, можна дійти до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором. Тому вимога позивача про стягнення заборгованості за основною сумою боргу кредиту та заборгованості за відсотками ґрунтується на вимогах закону, а відтак підлягає задоволенню в повному обсязі. Інших доводів скаржником не зазначено. 
Разом із тим ТОВ «Факторинг Партнерс» зазначає, що вимоги скаржника про стягнення витрат на правничу допомогу не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими та суперечливими. Щодо заявлених витрат на правничу допомогу, для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру. Враховуючи обсяг виконаних робіт (відсутність належного вивчення умов укладання та істотних умов договору, ненадання належних доказів по справі, відсутність належно проведеного контррозрахунку), вважає, що розмір витрат на правничу допомогу скаржника є необґрунтованим, недоведеним та значно завищеним. Витрати позивача на правничу допомогу були неминучими та є обґрунтованими, в свою чергу витрати відповідача не можна визначити як «неминучі та співмірні», належним чином не були обґрунтовані, а саме щодо витраченого часу та деталізованого обсягу робіт. Звертає увагу, що спір виник внаслідок протиправної поведінки відповідача, пов`язаної з тривалим невиконанням умов договору, що не заперечується у відзиві на позовну заяву. Отже стягнення витрат на правничу допомогу з позивача не можна вважати розумним, справедливим та таким, що відповідає засадам цивільного судочинства.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 69 000 грн 00 коп., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати, в тому числі, на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності укладення кредитного договору між відповідачем та ТОВ «Мілоан», невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором за договором відступлення прав вимоги. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не виконав грошове зобов`язання за кредитним договором, то суд першої інстанції дійшов висновку, що порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом стягнення боргу в загальному розмірі 69 000 грн 00 коп.
Разом із тим, враховуючи положення ст.141 ЦПК України, що вказана категорія справ не є складною та існує чисельна усталена судова практика щодо розгляду аналогічних справ, враховуючи, що подання таких позовів, зокрема від імені ТОВ «Факторинг Партнерс» не є одиничним випадком, що, відповідно, не потребує значного часу для професійного адвоката для складання позовної заяви, враховуючи її зміст, обґрунтування, викладені обставини, долучені докази, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з огляду на розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу, складність даної справи та ціну позову, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, суд першої інстанції визначив вартість наданих послуг у розмірі 6 000 грн 00 коп.
Проте повністю із вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №3958093, відповідно до умов якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у сумі 20 000 грн 00 коп., строком користування на 15 днів (далі - Кредитний договір) .
Пунктом 1.5.1 кредитного договору передбачено, що комісія за надання кредиту становить 2 000 грн 00 коп., яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово.
Згідно з пунктом 1.5.2 кредитного договору, проценти за користування кредитом: 3 000 грн 00 коп., які нараховуються за ставкою 1% від фактичного залишку кредиту на кожен день строку користування кредитом.
Відповідно до пункту 1.6 кредитного договору, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
У відповідності до пункту 2.1 кредитного договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
Пунктом 2.2.1 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах передбачених пунктами 1.5.1-1.5.2 договору, в один з термінів, вказаних в пункті 1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, він додатково повинен сплатити комісію за обслуговування кредиту та проценти.
Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату повернення кредиту (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, про що йдеться в пункті 2.2.3 договору.
Відповідно до п.2.2.2 кредитного договору, нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 договору.
Згідно з пунктом 2.2.3 кредитного договору передбачено, що проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6 цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п.1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п.1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку, встановлену п.1.6 договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п.2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6 договору. Стандартна (базова) ставка не є підвищеною.
Відповідно до п.2.3.1.1 кредитного договору визначено, що позичальник має право неодноразово продовжувати та/або поновлювати пільговий період та збільшувати строк кредитування на таких саме умовах, за умови, що кредитодавцем надана така можливість відповідно до розділу 6 правил. Для продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування позичальник має вчинити дії передбачені пунктом 2.3 договором та розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту (якщо передбачено). Можливі періоди продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту, що визначається як відсоток від суми наданого кредиту складають: строк продовження 3 дні - розмір комісії - 3%; 7 днів - 6%; 15 днів - 10%.
Якщо позичальник здійснює продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування (пролонгацію) на умовах визначених цим пунктом, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено/поновлено пільговий період нараховуються за ставкою визначеною у пункті 1.5.2 договору.
Згідно з пунктом 2.3.2 кредитного договору, розділ 2.3 договору є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної(их) обставин(и) щодо якої(их) невідомо настане вона(и) чи ні, відповідно до ст.212 ЦК України, і яка(і) полягає(ють) у наступному:
а) здійснені платежу(ів) позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно п.2.3.1.1 договору та розділу 6 правил;
б) продовженні користування кредитними коштами позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п.1.3, п.2.3.1.1, п.2.3.1.2 договору.
Після настання зазначених в пунктах «а» та/або «б» цього пункту обставин умови кредитного договору, зокрема строк кредитування, згідно п.1.3, термін (дата) повернення кредиту і сплати винагород (плати) визначений п.1.4 змінюється пропорційно строку пролонгації. Нова дата платежу разом з актуальною сумою заборгованості відображаються кредитодавцем в оновленому графіку платежів, що за формою та змістом може відрізнятись від додатку №1, і розміщується кредитодавцем в особовому кабінеті позичальника, який уповноважує кредитодавця на таке оновлення та не потребують будь-якого іншого оформлення.
За змістом пунктів 6.1, 7.1 кредитного договору, договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та набуває чинності з моменту його укладання в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені - з моменту отримання кредиту.
Договір було підписано позичальником ОСОБА_1 шляхом накладення електронного цифрового підпису J95280, який відповідно до довідки про ідентифікацію було надіслано йому 26 грудня 2025 року на номер телефону НОМЕР_1 , який він зазначав у анкеті-заяві.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).
У відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».
У ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
Відповідно до положень ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
У даній справі укладений між ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_1 договір про споживчий кредит №3958093 від 26 грудня 2021 року містить електронний підпис відповідача одноразовим ідентифікатором J95280, що прирівнюється до власноручного підпису позичальника, що повністю відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та засвідчує волю відповідача на укладання договору на погоджених умовах.
Своїм електронним підписом на договорі відповідач підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати.
Зокрема, згідно з пунктом 6.3 кредитного договору, приймаючи пропозицію товариства про укладення цього кредитного договору, позичальник також погодився з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) договору в цілому та підтвердив, що вій ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватися умов кредитного договору та Правил.
Таким чином між сторонами було укладено договір приєднання відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України.
Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
В той же час без реєстрації та здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Установивши наведені вище обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 26 грудня 2021 року було належним чином укладено договір про споживчий кредит як договір приєднання в електронній формі, підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором, що прирівнюється до власноручного підпису, а кредитні кошти у розмірі 20 000 грн 00 коп. фактично перераховані на зазначений позичальником картковий рахунок, у зв`язку з чим правовідносини сторін виникли на законних підставах, а обов`язок відповідача щодо повернення кредиту та сплати передбачених договором платежів є належно доведеним.
Крім того відповідач не заперечує факт укладання договору, отримання кредитних коштів та користування ними.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
За змістом ст.ст.526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч.1 ст.1046 ЦК України).
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Згідно зі ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У справі встановлено, що 26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу №26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступає ТОВ «Факторинг Партнерс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Факторинг Партнерс» приймає права вимоги до боржників.
Відповідно до копії реєстру боржників до договору факторингу №26-07/2024 від 26 липня 2024 року ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право грошової вимоги, зокрема, до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №3958093 на загальну суму 69 000 грн 00 коп., з яких: 20 000 грн 00 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 47 000 грн 00 коп. - сума заборгованості за відсотками; 2 000 грн 00 коп. - заборгованість по комісії.
Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст.514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом.
Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
У ст.514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.
Згідно з ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18.
Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частина 1 ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Кредитодавець, який відступив право вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору або залучив колекторську компанію до врегулювання простроченої заборгованості, зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору або залучення колекторської компанії до врегулювання простроченої заборгованості повідомити споживача у спосіб, визначений частиною першою статті 25 цього Закону та передбачений договором про споживчий кредит, про такий факт та про передачу персональних даних споживача, а також надати інформацію про нового кредитора або колекторську компанію відповідно (найменування, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, місцезнаходження, інформацію для здійснення зв`язку - номер телефону, адресу, адресу електронної пошти). Зазначений обов`язок зберігається за новим кредитором у разі подальшого відступлення права вимоги за відповідним договором.
Оскільки ОСОБА_1 не оскаржував договір факторингу від 26 липня 2024 року №26-07/2024 в частині відступлення права вимоги за його кредитним зобов`язанням, а тому з урахуванням презумпції правомірності правочину колегія суддів вважає, що відступлення прав вимоги за цим кредитним договором не суперечить ст.514 ЦК України, а відтак суд першої інстанції правомірно вважав права позивача порушеними та наявними підстави для стягнення з відповідача заборгованості.
Отже, установивши факт укладення між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 договору про споживчий кредит №3958093 від 26 грудня 2021 року, факт перерахування кредитних коштів у сумі 20 000 грн 00 коп. на картковий рахунок, відкритий на ім`я відповідача, факт невиконання ним обов`язку щодо повернення кредиту та сплати передбачених договором платежів, а також факт переходу до ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за цим кредитним зобов`язанням на підставі договору факторингу №26-07/2024 від 26 липня 2024 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про існування між сторонами кредитних правовідносин, порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань та наявність у позивача права вимагати стягнення заборгованості за спірним кредитним договором.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за основною сумою кредиту в розмірі 20 000 грн 00 коп., комісію за надання кредиту в розмірі 2 000 грн 00 коп., а також дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом.
Колегія суддів вважає, що всупереч доводів апеляційної скарги, суд першої інстанції правильно відхилив посилання відповідача щодо необхідності застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Розділ ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».
Надалі, з метою удосконалення норм ГПК України, ЦПК України, КАС України в частині перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), Верховна Рада України ухвалила Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», в якому зокрема зазначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Отже, у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають відповідні строки, у тому числі передбачені положеннями статті 257 ЦК України. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби СОVID-19, відмінено з 24 год 00 хв. 30 червня 2023 року.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Отже строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану в Україні.
Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2024 року у справі № 383/1645/23 (провадження № 61-12645св24).
З огляду на те, що перебіг загальної позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України, був продовжений на період дії карантину з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року та на період дії воєнного стану, який триває, то звернення ТОВ «Факторинг Партнерс» до суду з даним позовом у березні 2025 року про стягнення заборгованості, яка виникла з 11 січня 2022 року, відбулось в межах строку позовної давності.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру та періоду нарахування процентів за користування кредитом з таких підстав.
За змістом ст.1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Так, пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що кредит надається строком на 15 днів з 26 грудня 2021 року.
Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 10 січня 2022 року (п.1.4 кредитного договору).
Згідно з п.1.5.2 кредитного договору, проценти за користування кредитом: 3 000 грн 00 коп., які нараховуються за ставкою 1% від фактичного залишку кредиту на кожен день строку користування кредитом.
У пункті 2.2.1 кредитного договору визначено, що позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах передбачених пунктами 1.5.1-1.5.2 договору, в один з термінів, вказаних в пункті 1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, він додатково повинен сплатити комісію за обслуговування кредиту та проценти.
Відповідно до п.2.2.2 кредитного договору, нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 договору.
Аналіз наведеного вище свідчить про те, що сторони у кредитному договорі погодили умови надання кредиту та нарахування процентів за користування кредитом.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначено, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У зазначеній постанові Верховний Суд, розглядаючи питання стягнення штрафних санкцій за договором споживчого кредитування, сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».
Надаючи правову оцінку вказаним поняттям у частині нарахування штрафних санкцій за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Відрізняються терміни в тому випадку, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Указаний висновок міститься у п. 35 Постанови.
Окрім того, в п.54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Верховний Суд вказав, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку, що у даній справі кредит був наданий ОСОБА_1 на визначений строк, що становить 15 днів, з можливим подальшим продовженням строку користування кредитом. В той же час, матеріали справи не містять доказів внесення змін до договору щодо строку дії чи укладення додаткової угоди кредитором та позичальником щодо продовження строку дії кредитного договору, а тому строк кредитування за кредитним договором №3958093 від 26 грудня 2021 року складає 15 днів, як визначено умовами укладеного договору та прямо передбачено у ньому.
При цьому колегія суддів зауважує, що у постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року в справі № 910/18943/20 вказано, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Пролонгація строку кредитування не може вважатися такою, що відбулася автоматично лише у зв`язку з неповерненням відповідачем кредитних коштів після настання кінцевого строку їх повернення. За змістом пункту 2.3.1 кредитного договору продовження строку кредитування пов`язується з вчиненням позичальником активних дій, зокрема зі сплатою визначеної частини заборгованості та/або зверненням до кредитодавця щодо продовження строку користування кредитом. Натомість матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 вчиняв будь-які дії, спрямовані на пролонгацію договору, у тому числі здійснював хоча б часткову добровільну сплату заборгованості чи звертався до кредитодавця із заявою про продовження строку кредитування. Саме по собі невиконання боржником обов`язку з повернення кредиту є порушенням зобов`язання і не може одночасно розцінюватися як правомірна поведінка, що тягне продовження строку кредитування, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 липня 2021 року у справі №910/18943/20, відповідно до якої поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною. 
За таких обставин ТОВ «Мілоан» мало право нараховувати проценти за користування кредитом лише в межах погодженого сторонами строку кредитування - 15 днів. Оскільки умовами кредитного договору передбачено нарахування процентів у розмірі 3 000 грн 00 коп., які нараховуються за ставкою 1% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 
Відтак колегія суддів приходить до висновку, що із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс», як нового кредитора, підлягає стягненню заборгованість за процентами за користування кредитом саме у розмірі 3 000 грн 00 коп.
В іншій частині позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом не підлягають до задоволення за їх безпідставністю.
Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263 ЦПК України, наведених вище обставин належним чином не з`ясував та не звернув уваги на те, що строк кредитування за договором №3958093 від 26 грудня 2021 року становив 15 днів, доказів його продовження за ініціативою позичальника або внесення змін до договору матеріали справи не містять, а тому право кредитодавця нараховувати договірні проценти було обмежене погодженим сторонами строком користування кредитом, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення процентів у заявленому позивачем розмірі 47 000 грн 00 коп.
Таким чином апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Сініциної О.П. підлягає задоволенню частково.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263 ЦПК України, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за процентами у розмірі 47 000 грн 00 коп. та приймаючи до уваги, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення суд визначив загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то колегія суддів приходить до висновку, що в силу ст.376 ЦПК України рішення суду не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Факторинг Партнерс» та із ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2021 року №3958093 у розмірі 25 000 грн 00 коп., яка складається із: заборгованості за основною сумою кредиту у розмірі 20 000 грн 00 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 3 000 грн 00 коп. та заборгованості за комісією у розмірі 2 000 грн 00 коп. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів виходить із такого. 
Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Також у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Як видно із доданих ТОВ «Факторинг Партнерс» до позовної зави матеріалів, 02 липня 2024 року між ТОВ «Факторинг Партнерс» та АО «Лігал Ассістанс» було укладено договір про надання правової допомоги №02-07/2024, за яким ТОВ «Факторинг Партнерс» доручає, а АО «Лігал Ассістанс» приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором (а.с.58-62).
Розділом 4 вказаного договору передбачений порядок здійснення розрахунків, зокрема, вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками договору.
Відповідно до заявки на надання юридичної допомоги №69 від 01 лютого 2025 року, ТОВ «Факторинг Партнерс» та АО «Лігал Ассістанс» погодили надання таких правових послуг адвокатським об`єднанням товариству по супроводу примусового стягнення заборгованості із ОСОБА_1 : надання усної консультації з вивченням документів - 3 000 грн 00 коп., складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду - 6 000 грн 00 коп. (а.с.64.)
Згідно витягу з акту №5 про надання юридичної допомоги від 28 лютого 2025 року, сторони погодили надання наступних правових послуг адвокатським об`єднанням товариству у відповідності до заявок на надання юридичної допомоги за наступним списком: надання усної консультації з вивченням документів - 3 000 грн 00 коп., складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду - 6 000 грн 00 коп. (а.с.65).
Отже з огляду на вказані вище норми права та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав ставити під сумнів розмір понесених ТОВ «Факторинг Партнерс» витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 9 000 грн 00 коп.
Також за подання позовної заяви ТОВ «Факторинг Партнерс» сплатило судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп. (а.с.1).
Оскільки ціна позову у цій справі становить 69 000 грн 00 коп., а правові підстави для стягнення заборгованості встановлено лише в сумі 25 000 грн 00 коп., то позовні вимоги ТОВ «Факторинг Партнерс» задоволені у розмірі 36,23 % від заявленої ціни позову. 
За таких обставин, з урахуванням передбаченого ч.1 ст.141 ЦПК України принципу пропорційного розподілу судових витрат, належний до стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» розмір судових витрат пропорційно до задоволеної частини позовних вимог становить 3 051 грн 59 коп., з яких: витрати на правничу допомогу у розмірі 2 173 грн 91 коп. і судовий збір за подання позовної заяви у сумі 877 грн 68 коп.
Водночас в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Сініцина О.П. просить стягнути з ТОВ «Факторинг Партнерс» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 906 грн 88 коп., витрати на надання правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 25 000 грн 00 коп. та в суді апеляційної інстанції у розмірі 15 000 грн 00 коп. 
З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 2 906 грн 88 коп. (а.с.200).
Також із доданих до апеляційної скарги матеріалів вбачається, що 02 квітня 2025 року ОСОБА_1 уклав договір №02/4/25-СС на надання правничої допомоги з адвокатом Сініциною О.П., за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання представляти інтереси клієнта та здійснювати представництво у будь-яких судах України, зокрема але не виключно, в Дарницькому районному суді міста Києва, Київському апеляційному суді при розгляді справи №753/6024/25 (а.с.201). 
Відповідно до п.3.1 договору №02/4/25-СС на надання правничої допомоги, сторони домовились, що розмір гонорару за надання правової допомоги у справі №753/6024/25 за позовом ТОВ «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка перебуває у провадженні Дарницького районного суду міста Києва є фіксованим та складає 25 000 грн 00 коп., які клієнт сплачує адвокату готівкою в 30 денний термін після постановлення рішення Дарницьким районним судом міста Києва, незалежно від результату прийнятого рішення.
Згідно з п.3.2 договору №02/4/25-СС на надання правничої допомоги, сторони домовились, що у разі перегляду рішення Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/6024/25 за позовом ТОВ «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в апеляційному порядку, розмір гонорару за надання правової допомоги у справі №753/6024/25 в Київському апеляційному суді є фіксованим та складає 15 000 грн 00 коп., які клієнт повинен сплатити адвокату готівкою в 30 денний термін після постановлення рішення Київським апеляційним судом, незалежно від результату прийнятого рішення.
Апеляційний суд не ставить під сумнів домовленості між ОСОБА_1 та адвокатом Сініциною О.П. щодо розміру гонорару. 
Разом з тим, колегія суддів вважає, що сума витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 25 000 грн 00 коп. не може бути врахована при розподілі судових витрат з таких підстав.
Як убачається з матеріалів справи, у суді першої інстанції адвокат Сініцина О.П., ні у відзиві на позовну заяву, ні у запереченнях на відповідь на відзив, ні у додаткових пояснення не надала договору про надання правничої допомоги із визначенням такого фіксованого гонорару, а також не зазначила конкретної суми витрат, які відповідач поніс або очікує понести. 
Подані представником відповідача процесуальні документи містили лише загальні клопотання про вирішення питання щодо розподілу судових витрат. Тому врахування суми 25 000 грн 00 коп., про які заявлено в апеляційній скарзі, як витрати на правову допомогу у суді першої інстанції, суперечило б вимогам ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо порядку та строків подання доказів на підтвердження розміру судових витрат, так як вказана норма прямо пов`язує можливість подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення саме з умовою, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. 
Оскільки у суді першої інстанції сторона відповідача такого процесуального обов`язку не виконала, то заявлена вже на стадії апеляційного перегляду сума 25 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції не може бути врахована при розподілі судових витрат.
Таким чином, при розподілі судових витрат за результатами апеляційного перегляду колегія суддів бере до уваги документально підтверджені витрати ОСОБА_1 , а саме: судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 906 грн 88 коп. та витрати на правничу допомогу в Київському апеляційному суді у розмірі 15 000 грн 00 коп.
Із заявлених ТОВ «Факторинг Партнерс» позовних вимог на суму 69 000 грн 00 коп. колегія суддів дійшла висновку про відмову у стягненні 44 000 грн 00 коп. Тобто, за результатами часткового задоволення апеляційної скарги фактично в позові відмовлено на 63,77 % від ціни позову.
За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційного розподілу судових витрат, передбаченого ч.1 ст.141 ЦПК України, належний до стягнення із ТОВ «Факторинг Партнерс» на користь ОСОБА_1 розмір судових витрат пропорційно до частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, становить 11 418 грн 88 коп., з яких: судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 853 грн 66 коп. та витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 9 565 грн 22 коп. 
Разом з тим, колегія суддів враховує, що відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
При цьому згідно з правовим висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
У п.135 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Суди мають враховувати, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах: від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19, зазначено, що суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до п.4 ч.3 ст.137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до п.2 ч.3 ст.141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20. 
У даній справі обидві сторони реалізували надане їм процесуальним законом право висловити заперечення щодо розміру заявлених ними судових витрат. 
Зокрема, ТОВ «Факторинг Партнерс» у відзиві на апеляційну скаргу заперечувало проти стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, посилаючись на їх необґрунтованість, недоведеність та неспівмірність. 
Водночас представник ОСОБА_1 - адвокат Сініцина О.П. у відзиві на позовну заяву заперечувала проти задоволення позову в цілому, у тому числі проти покладення на відповідача заявлених позивачем витрат на правничу допомогу.
У відповідності до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні і у такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
При вирішенні питання про остаточний розподіл судових витрат колегія суддів також враховує характер спірних правовідносин, складність справи, значення спору для сторін, поведінку учасників процесу та принцип розумності судових витрат.
Так, дана справа стосується типової категорії спорів про стягнення заборгованості за мікрокредитними договорами, є серійною для позивача, не має особливого публічного резонансу та не вимагала ні від ТОВ «Факторинг Партнерс», ні від ОСОБА_1 формування складної чи нестандартної правової позиції. Доводи сторін зводилися переважно до оцінки умов кредитного договору, строку нарахування процентів, позовної давності та розміру судових витрат, що є типовими аргументами.
У той же час, спір у даній справі №753/6024/25 виник не внаслідок безпідставного звернення ТОВ «Факторинг Партнерс» до суду, а через невиконання ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов`язань за договором №3958093 від 26 грудня 2021 року. Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, не повернув їх у погоджений договором строк, а тому право кредитора підлягало судовому захисту, хоча й не в повному заявленому розмірі, а в сумі 25 000 грн 00 коп.
За таких обставин, незважаючи на формально більший розмір витрат, заявлених ОСОБА_1 , покладення на ТОВ «Факторинг Партнерс» обов`язку компенсувати відповідачу судові витрати у більшому розмірі, ніж витрати, які підлягають відшкодуванню позивачу, право якого судом визнано порушеним і частково захищено, не відповідало б критеріям розумності, співмірності та справедливості.
Тому, з урахуванням положень ст. 133, 137, ч. 1, 9, 10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає обґрунтованим провести взаємозалік судових витрат сторін та не стягувати додатково судові витрати, ні з ТОВ «Факторинг Партнерс» на користь ОСОБА_1 , ні із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс». 
Цей підхід не суперечитиме фактичному результату розгляду справи по суті, усуває необхідність формування зустрічних виконавчих документів і не створює ситуації, за якої сторона, яка порушила зобов`язання, отримує більшу компенсацію витрат, ніж особа, право якого було порушене.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сініциної Оксани Петрівни задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (код ЄДРПОУ: 42640371, місцезнаходження: місто Київ, вул. Гедройца Єжи, буд.6, оф.521) заборгованість за договором від 26 грудня 2021 року № 3958093 у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн 00 коп.
У задоволенні решти позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: