ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року	Львів	Справа № 140/2009/26 пров. № А/857/18705/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді	Матковської З. М.	
суддів -	Гуляка В. В.	
 	Ільчишин Н. В.	
за участю секретаря судового засідання: Рибачука А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2026 року у справі №140/2009/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про скасування постанови,
головуючий суддя першої інстанції – Плахтій Н.Б., час ухвалення - 14.00 год.,
місце ухвалення – м. Луцьк, дата складання повного тексту – 11.03.2026
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся із позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі Відділ ДВС у місті Луцьку) про скасування постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №77906278 від 28.10.2025.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що старшим державним виконавцем міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Недумовою А.О. постановою від 25.04.2025 відкрито виконавче провадження №77906278 з виконання виконавчого листа №161/8012/24, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 24.03.2025.
Вказаний виконавчий лист видано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.01.2025 у справі №161/8012/24 (провадження № 2/161/604/25) за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Судом вказаний позов задоволено та серед іншого витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належний йому на праві власності автомобіль марки TOYOTA CAMRY, 2020 року випуску.
Разом із тим, при спробі виконання ОСОБА_1 рішення суду, останнім у виконавчому листі було виявлено описку, невірно вказано дату народження ОСОБА_1 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , замість вірного 04.11.1991, у зв`язку з чим виконання такого рішення суду боржником у передбачений строк було неможливим.
Старшим державним виконавцем Недумовою А.О. складено акт державного виконавця від 31.10.2025, зі змісту якого вбачається, що «під час виїзду за адресою боржника, що зазначена у виконавчому листі, перебуває громадянин ОСОБА_1 . Його особу було встановлено на підставі паспорта громадянина України, згідно якого дата його народження зазначена ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до виконавчого листа №161/8012/24 від 24.03.2025 дата народження вказана ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відтак, особа боржника не ідентифікована або у виконавчому листі наявна помилка щодо дати народження».
У зв`язку із вказаним, ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.11.2025 судом вирішено виправити помилку у виконавчому листі, виданому Луцьким міськрайонним судом Волинської області у цивільній справі №161/8012/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме правильно вказати дату народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 замість ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Саме тому, ОСОБА_3 з вказаних обґрунтованих та незалежних від нього причин не міг належним чином вчасно виконати рішення суду.
Згодом, рішення суду виконано, державним виконавцем Недумовою А.О. 19.01.2026 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №77906278.
Позивач зазначає, що у даній справі відсутні ознаки його ухилення від виконання рішення суду. Навпаки, після усунення об`єктивних перешкод, пов`язаних із опискою у виконавчому листі, боржник фактично передав транспортний засіб стягувачу, що підтверджується актом державного виконавця від 16.01.2026. Таким чином, позивач не ухилявся від виконання рішення, водночас його виконання відбулося добровільно після виправлення судом описки у виконавчому документі.
Позивач не погоджується із спірною постановою та зазначає, що державний виконавець безпідставно виконує рішення суду у порядку статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», як рішення немайнового характеру, тоді як має виконувати у порядку статті 60 вказаного Закону, а саме вилучити витребуване майно і передати його стягувачу, внести відомості про боржника до Єдиного реєстру боржників і вжити інших заходів примусового виконання рішення, визначених у статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», так як таке рішення не є рішенням зобов`язального характеру.
На думку позивача державний виконавець не мав правового підґрунтя застосовувати вимоги ч.3 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» та стягувати із позивача виконавчий збір у розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати.
З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2026 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 28.10.2025 у виконавчому провадженні №77906278. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1064,96 грн. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а також не повністю досліджено обставини справи.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір стягується у разі примусового виконання рішення або невиконання рішення у строк, встановлений для добровільного виконання У даному випадку виконавче провадження було відкрито 25.04.2025, боржник у встановлений строк рішення не виконав, а фактичне виконання відбулося лише у січні 2026 року Отже, наявні всі підстави для стягнення виконавчого збору.
Зауважує, що суд виходив з того, що боржник не ухилявся від виконання рішення суду, а також що рішення було виконано добровільно після усунення описки у виконавчому документі, однак такі висновки суду першої інстанції є невірними.
Однак, судом першої інстанції не було враховано, що державним виконавцем здійснювались виходи за місцем проживання боржника, виносились постанови та направлялись виклики, вживались заходи до примусового виконання. Таким чином, виконання рішення не було добровільним у розумінні Закону, а сам факт пропуску строку добровільного виконання є підставою для стягнення виконавчого збору.
Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що рішення про витребування майна передбачає чіткий обов`язок боржника - передати конкретне майно стягувачу. Отже, вказане рішення є рішенням немайнового характеру, оскільки його виконання полягає у фактичному вчиненні дій, а не у стягненні грошової суми.
Посилання позивача на майновий характер рішення є помилковим, оскільки в межах виконання виконавчого документа є спосіб виконання судового рішення. У даному випадку, суд зобов`язав передати конкретне майно, таким чином, виконання рішення полягає у вчиненні дій щодо передачі речі, що відповідає порядку виконання рішень немайнового характеру, відповідно до ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім цього зауважує, що в межах виконавчого провадження №77906278 від 22.12.2025 року накладено штраф на боржника за невиконання рішення суду, однак боржник не звертався до суду щодо його оскарження, тому можна дійти висновку, що боржник цим визнає, що дана категорія провадження є саме виконанням немайнового характеру. 
З урахуванням наведеного просить рішення суд першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суд без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що на виконанні у Відділі ДВС у місті Луцьку перебувало виконавче провадження №77906278, відрите постановою від 25.04.2025 з примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду №161/8012/24, виданого 24.03.2025, щодо передачі автомобіля TOYOTA CAMRY, 2020 року випуску від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 
19.01.2025 старшим державним виконавцем, керуючись вимогами п.9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №77906278, оскільки згідно акту державного виконавця від 16.01.2026 відбулись виконавчі дії щодо виконання виконавчого листа, а саме передача автомобіля.
В межах даного виконавчого провадження старшим державним виконавцем Недумовою А.О. 28.10.2025 винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 16000 грн.
Не погоджуючись із вказаною постановою про стягнення виконавчого збору позивач оскаржив її до суду.
Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору безпідставно прийнята відповідачем на підставі частини третьої статті 27 Закону №1404-VIII, оскільки в даному випадку підлягали застосуванню норми частини другої статті 27 цього Закону.
Апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції та зазначає наступне.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частина перша статті 5 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з частиною першою, другою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 Закону №1404-VIII.
Частинами першою- четвертою статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Отже, виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.
При цьому стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання рішення.
Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.
Оскаржуючи постанову про стягнення виконавчого збору, позивач вважає, що державний виконавець безпідставно стягнув виконавчий збір у розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати на підставі ч.3 статті 27 Закону №1404-VIII, оскільки виконуване ним рішення не є рішенням немайнового характеру.
Натомість апелянт вважає, що рішення про витребування майна передбачає чіткий обов`язок боржника - передати конкретне майно стягувачу. Отже, вказане рішення є рішенням немайнового характеру, оскільки його виконання полягає у фактичному вчиненні дій, а не у стягненні грошової суми.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Як уже зазначалось вище, відповідно до виконавчого провадження належить витребуватм у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належний йому на праві власності автомобіль марки TOYOTA CAMRY, 2020 року випуску.
Порядок виконання рішень немайнового характеру регулюється Розділом VШ цього ж Закону. Відповідно до цього розділу, до рішень немайнового характеру, які підлягають примусовому виконанню, відносяться: рішення про відібрання дитини, встановлення побачення з дитиною, усунення перешкод у побаченні з дитиною (статті 64, 64-1 Закону); про поновлення на роботі (стаття 65 Закону); про виселення божника (стаття 66 Закону); про вселення стягувача (стаття 67 Закону); інші рішення, за якими боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматися від здійснення таких дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу, повертає виконавчий документ стягувачу.
Отже, при виконанні рішення суду про витребування майна з чужого, незаконного володіння державний виконавець зобов`язаний вилучити таке майно у боржника та передати його стягувачеві.
Суд першої інстанції правильно зауважив, що таке рішення не містить обов`язку боржника вчинити певні дії щодо передачі майна стягувачу, тобто резолютивна частина рішення та виконавчий документ не містять вимоги « зобов`язати ОСОБА_1 ….», а рішення про витребування автомобіля, зазначенго у виконавчому документі, виконується як рішення майнового характеру.
У частині другій статті 27 Закону №1404-VIII чітко зазначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Таким чином, визначаючи розмір суми виконавчого збору, державний виконавець повинен був вжити заходів, передбачених статтею 57 Закону №1404-VIII, щодо визначення вартості майна боржника.
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно виснував, що спірна постанова про стягнення виконавчого збору безпідставно прийнята відповідачем на підставі частини третьої статті 27 Закону №1404-VIII, оскільки в даному випадку підлягали застосуванню норми частини другої статті 27 цього Закону.
Щодо доводів апелянта про те, що позивач не оскаржив постанову про накладення штрафу, то оскарження постанови державного виконавця про накладення штрафу є виключно правом особи.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №77906278 від 28.10.2025 вказаним вище критеріям не відповідає, тому наявні підстави для визнання її про правною та скасування, а адміністративного позову до задоволення з наведених вище підстав.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 березня 2026 року у справі №140/2009/26 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин 	

Повний текст постанови складений та підписаний 29.05.2026