Справа № 353/1029/25 
Провадження № 22-ц/4808/937/26 
Головуючий у 1 інстанції ЛУКОВКІНА У. Ю. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого   Девляшевського В.А.,
суддів:    Луганської В.М, Мальцевої Є.Є.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» на заочне рішення Тлумацького районного суду, ухвалене головуючою суддею Луковкіною У.Ю. 11 березня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
в с т а н о в и в :
У листопаді 2025 року ТОВ «Фінпром Маркет» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за договором позики № 75613821 від 23.07.2021, що становить 9613,46 грн, та складається з: 3000 грн заборгованості за основною сумою боргу, 6613,46 грн заборгованості за відсотками.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.07.2021 між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено договір позики №75613821. Надалі право вимоги за цим договором було відступлено: 21.12.2021 - ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» за договором факторингу №2112, а 31.03.2023 - ТзОВ «Фінпром Маркет» за договором факторингу №030423-ФК. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним договором станом на 23.11.2025 утворилась заборгованість у розмірі 9613,46 грн. 
Зважаючи на викладене, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 9613,46 грн, а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 грн.
Заочним рішенням Тлумацького районного суду від 11 березня 2026 року в задоволенні позову ТОВ «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, представник ТОВ «Фінпром Маркет» подала апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення передчасним. На думку скаржника, суд першої інстанції не дослідив докази перерахування коштів на банківський рахунок відповідача, які містяться в матеріалах справи, а саме: електронну платіжну інструкцію ТОВ «ФІНЕКСПРЕС» від 23.07.2021, довідку платіжної системи від 28.10.2025 та лист позикодавця ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», які підтверджують видачу онлайн-позики відповідачу. Також судом залишено поза увагою відповідь АТ «Ощадбанк» від 20.02.2026, надану на виконання ухвали суду, згідно з якою банківська картка № НОМЕР_1 була оформлена на ім`я відповідача, що підтверджує достовірність доказів перерахування коштів. Крім того, відповідач частково погасив заборгованість за договором позики на суму 461,00 грн, що, додатково свідчить про отримання ним кредитних коштів.
На думку скаржниці, висновок місцевого суду про відсутність належних доказів перерахування коштів є помилковим, оскільки відповідно до Закону України «Про платіжні послуги» та Постанови НБУ №705 від 05.11.2014 документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинних документів і можуть використовуватись як докази у спорі.
Також Верховний Суд у постанові від 24.02.2016 у справі №6-50цс16 зазначив, що письмова форма договору позики підтверджує не лише факт його укладення, а й передачу коштів позичальнику. Електронна форма договору прирівнюється до письмової. Відсутність дій відповідача щодо оспорення договору та часткове погашення боргу свідчать про визнання договору укладеним та виконаним позикодавцем.
Зважаючи на викладене, просить оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Суд першої інстанції, дослідивши подані сторонами докази та оцінивши обставини справи в межах заявлених позовних вимог, дійшов висновку про їх недоведеність та відсутність правових підстав для задоволення позову. Зокрема, суд встановив, що позивач не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували фактичне перерахування та отримання відповідачем кредитних коштів за договором позики та додатковою угодою до нього.
Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції.
Суд встановив, що 23.07.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 був укладений Договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 75613821 (а.с. 14-15).
Відповідно до п. 12 договору цей договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Згідно з п. 1 договору позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики.
Пунктом 2 договору передбачено, що кредит в сумі 750 грн надається строком на 30 днів, тобто до 22.08.2021. Дата надання позики – 23.07.2021. За користування кредитом позичальник сплачує позикодавцю 1,99 % на день. Тип процентної ставки фіксований. Розмір процентів на прострочену позику (строк користування коштами понад строки Договору) складає 2,70% у день. 
Пунктом 17 договору передбачено, що інші умови цього правочину регулюються Правилами, які є невід`ємною частиною цього договору (а.с. 20-31).
Пізніше, 25.07.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 75613821 до договору позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 75613821 (а.с. 15 - зворот).
Відповідно до п. 6 додаткової угоди ця угода складена в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, підписана одноразовим ідентифікатором, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», що прирівнюється до укладеної в письмовій формі і є невід`ємною частиною договору позики.
Згідно з п. 1 додаткової угоди позикодавець збільшує суму наданої позичальнику позики 750 грн на 2 250 грн. Таким чином, загальний розмір наданої позики становить 3000 грн.
Вказаний вище договір та додаткова угода, підписані власноручним електронним підписом відповідача (одноразовими ідентифікаторами – «2tkK28Xfdu» та «3yiqUDmU2p»), що також підтверджується довідкою про ідентифікацію (а.с. 16).
Відповідно до розрахунку заборгованість відповідача за період з 23.07.2021 по 23.011.2025 становить 9613,46 грн, з яких: 3000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 6613,46 грн заборгованість за процентами (а.с. 5-7).
Згідно з договором факторингу № 2112 від 21.12.2021 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало право грошової вимоги до відповідача ТОВ «Фінансова компанія управління активами» (а.с. 31-38). Пізніше, 31.03.2023 за договором факторингу № 310323-ФМ право вимоги до відповідача було передано ТОВ «Фінпром Маркет» (а.с. 39-46).
За правилами статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до положень частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (пункт 12статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постановах від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19.
Згідно з частинами 1 і 2 статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Частиною першою статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором Верховний Суд зазначив, що банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Позивачем не надало суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували сам факт надання відповідачу кредитних коштів.
Відповідно до частини 2, 3 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Ухвалою Тлумацького районного суду від 01 грудня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та зобов`язано АТ «Державний ощадний банк України» надати належним чином посвідчені документи, які містять інформацію про видачу та належність ОСОБА_1 платіжної картки № НОМЕР_2 та виписку про рух коштів по ній за період з 23.07.2021 та 25.07.2021 включно з відображенням часу зарахування коштів в загальній сумі 3000,0 грн.
26.02.2026 АТ «Державний ощадний банк України» на виконання вимог ухвали суду направив на адресу суду витребувану інформацію. Згідно з відповіддю банківська картка за номером НОМЕР_1 дійсно була видана на ім`я відповідача ОСОБА_1 (а.с. 141).
Водночас з вказаної відповіді АТ «Державний Ощадний банк України» та доданої до неї виписки про рух коштів по картковому рахунку № НОМЕР_1 , належному ОСОБА_1 , вбачається, що за період з 23.07.2021 по 25.07.2021 включно відсутні відомості про надходження кредитних коштів відповідачу за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 75613821 від 23.07.2021 та додатковою угодою № 75613821 від 25.07.2021, зокрема, відсутні відомості про зарахування наступних коштів: 23.07.2021 на суму 750,0 грн; 25.07.2021 року на суму 2250,0 грн (а.с. 142).
Таким чином, позивачем не надано доказів зарахування відповідних коштів на рахунок відповідача або доказів наявності та погашення заборгованості за договором, зокрема шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок відповідача чи їх списання. У матеріалах справи відсутні платіжні документи, такі як платіжні доручення, меморіальні ордери або інші документи, які б підтверджували здійснення відповідних операцій.
Наданий ТОВ «Фінпром Маркет» розрахунок заборгованості, складений позивачем самостійно, не є належним і допустимим доказом факту надання відповідачу кредитних коштів та виникнення заборгованості за цим договором.
Платіжні інструкції, на які посилається позивач як на доказ переказу коштів на рахунок відповідача, не є належним та допустимим доказом отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, оскільки згадані платіжні інструкції не містять таких обов`язкових реквізитів первинного документа як: найменування банку, від імені якого складений документ, посаду особи, відповідальної за здійснення операції та правильність її оформлення (у платіжних інструкціях відсутній підпис працівника банку, відповідального за здійснення операції, а також штамп (печатка) відповідної банківської установи про проведення банком означеної операції) та особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (часу здійснення операції вказані документи теж не містять).
Будь-яких інших доказів на підтвердження перерахунку коштів позивачем не надано.
Доводи апелянта про часткове погашення відповідачем заборгованості за договором позики на суму 461,00 грн колегія суддів відхиляє, оскільки на підтвердження вказаного позивач посилається на розрахунок, який по суті є одностороннім арифметичним розрахунком первісного кредитора, що не підтверджується первинними бухгалтерськими документами, та не є належним доказом заборгованості.
Враховуючи викладене, колегія приходить до висновку про відсутність у матеріалах справи доказів того, що первісний кредитор виконав умови договору, а саме перерахував грошові кошти відповідачу відповідно до умов договору та додаткової угоди. А відтак безпідставними є вимоги ТОВ «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Таким чином, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції апеляційним судом залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» залишити без задоволення, а заочне рішення Тлумацького районного суду від 11 березня 2026 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий        В.А. Девляшевський
Судді:         В.М. Луганська
Є.Є. Мальцева
Повне судове рішення складено 12 травня 2026 року.