УХВАЛА

30 червня 2026 року 
м. Київ
справа №400/5809/24
адміністративне провадження № К/990/47101/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 400/5809/24
за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року (головуючий суддя Мороз А.О.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року (суддя-доповідач - Шляхтицький О.І., судді: Домусчі С.Д., Семенюк Г.В.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
У червні 2024 року ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі також - УДМС в Миколаївській області, відповідач), у якому просила:
- визнати протиправними дії УДМС в Миколаївській області щодо відмови в прийнятті/поверненні позивачці декларації про відмову від громадянства російської федерації;
- зобов`язати УДМС в Миколаївській області прийняти від позивачки декларацію про відмову від громадянства російської федерації від 30 квітня 2024 року та вчинити відповідні дії щодо видачі їй паспорта громадянина України.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» стосовно ОСОБА_1 ухвалено 21 лютого 2022 року, за три дні до повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України та розірвання дипломатичних відносин з державою-агресором. Вказані обставини позбавили позивачку можливості виконати зобов`язання щодо припинення громадянства російської федерації, у зв`язку із чим вона відповідно до чинного законодавства подала декларацію про відмову від іноземного громадянства. Проте відповідач не врахував обставин, наведених у зверненні позивачки, та протиправно відмовив у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства від 30 квітня 2024 року.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії УДМС в Миколаївській області щодо відмови у прийнятті від ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства. Зобов`язано УДМС в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 квітня 2024 року про прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, з урахуванням висновків суду в цій справі. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань УДМС в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 605,60 грн. 
Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, керувався тим, що неотримання позивачкою документа про припинення громадянства російської федерації відбулося з незалежних від неї причин. З огляду на це, відповідно до приписів пункту 2 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» позивачка має право на подання декларації про відмову від іноземного громадянства. 
Також суд першої інстанції зазначив, що вирішуючи питання щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, відповідач обмежився лише роз`ясненням норм законодавства з приводу процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію та не надав мотивованої відмови в прийнятті декларації, тобто фактично відповідач по суті не розглянув заяву позивачки і ним не прийнято жодного вмотивованого рішення за результатами розгляду декларації позивачки.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у суді касаційної інстанції. Позиція інших учасників справи
УДМС в Миколаївській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. 
Касаційну скаргу подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06 грудня 2024 року у справі №440/14326/23 та від 16 травня 2024 року у справі №580/3264/22.
За доводами скаржника, рішення судів попередніх інстанцій прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права - абзацу 13 статті 1, статті 9 Закону України «Про громадянство України» та порушенням процесуального права - статей 7, 90, 242, 244 КАС України.
У касаційній скарзі УДМС в Миколаївській області висловлює незгоду з тлумаченням судами першої та апеляційної інстанцій норми абзацу 13 статті 1 Закону України «Про громадянство України», оскільки вважає, що нездійснення процедури припинення громадянства та припинення роботи консульської установи та консульського прийому не підпадає під нездійснення процедури припинення іноземного громадянства (підданства). 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Окрім того, ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання УДМС в Миколаївській області про зупинення виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року у справі №400/5809/24.
Позивачка подала відзив на касаційну скаргу, у якому, вказуючи на необґрунтованість доводів відповідача, просить залишити касаційну скаргу УДМС в Миколаївській області без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Ухвалою від 29 червня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження.
ІV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
07 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до УДМС в Миколаївській області із заявою 4811-000020059 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням.
07 вересня 2021 року ОСОБА_1 подала зобов`язання 4811-000020059 припинити іноземне громадянство, відповідно до якого, вона зобов`язується протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство російської федерації і подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства, виданий уповноваженим органом російської федерації. У разі неотримання з незалежних причин документа про припинення громадянства російської федерації, позивачка зобов`язалась подати декларацію про відмову від громадянства російської федерації і повернути національний паспорт громадянина до уповноваженого органу російської федерації.
Згідно з довідкою № 6171 від 02 травня 2022 року про реєстрацію особи громадянином України ОСОБА_1 , уродженка с. Зелений Гай Вітовського району Миколаївської області, з 21 лютого 2022 року набула громадянство України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з 21 лютого 2022 року. Довідка видана до паспорта російської федерації № НОМЕР_1 виданого 18 травня 2021 року, і є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України - тимчасового посвідчення громадянина України.
11 вересня 2023 року ОСОБА_1 отримала тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_2 строком дії до 21 лютого 2024 року.
У березні 2024 року ОСОБА_1 подала відповідачу декларацію про відмову від іноземного громадянства. 
Листом від 17 квітня 2024 року № 4801.3.4-2482/48.1-24 відповідач повернув позивачці декларацію про відмову від іноземного громадянства, поінформувавши її про відсутність у неї правових підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства та наголосивши, що форма декларації (Форма №45), яка подається до органів міграційної служби, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16 серпня 2012 року № 715, і вона є документом, який підлягає заповненню по суті вказаної в ній інформації, внесення до неї власних дописок, змін форми та змісту не допускається.
30 квітня 2024 року ОСОБА_1 повторно звернулася до УДМС в Миколаївській області із заявою, у якій просила прийняти декларацію про відмову від громадянства російської федерації, до якої долучила декларацію про відмову від іноземного громадянства від 23 квітня 2024 року. 
Листом від 10 травня 2024 року № Й-85/6/4801-24/4801.3.4/98-24 УДМС в Миколаївській області розглянуто звернення ОСОБА_1 і повідомлено, що нею не виконано усі передбачені законодавством російської федерації вимоги для отримання документа про припинення громадянства цієї держави. Документ, який підтверджує те, що у ОСОБА_1 уповноважені органи російської федерації прийняли клопотання про припинення громадянства, відсутній. Також повідомлено, що Законом України «Про громадянство України» визначено категорії осіб, які можуть подати декларацію про відмову від іноземного громадянства, однак позивачка до вказаних категорій не належить. Громадяни російської федерації не мають підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства.
Не погоджуючись із таким діями УДМС в Миколаївській області, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
V. Позиція Верховного Суду
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Межі розгляду справи Верховним Судом урегульовані статтею 341 КАС України, частина перша якої встановлює, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Спірні правовідносини стосуються процедури набуття ОСОБА_1 громадянства України за територіальним походженням. 
У межах ініційованого позивачкою судового провадження предметом оскарження є відмова УДМС в Миколаївській області у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства - громадянства російської федерації, яку ОСОБА_1 подала замість документа про припинення громадянства російської федерації. 
Вирішуючи цей спір, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про неправомірність відмови УДМС в Миколаївській області, викладеної у листі від 10 травня 2024 року № Й-85/6/4801-24/4801.3.4/98-24, оскільки неотримання позивачкою документа про припинення громадянства російської федерації відбулося з незалежних від неї причин, а отже, остання має право на подання декларації про відмову від іноземного громадянства.
Відповідач з висновками судів попередніх інстанцій не погодився та оскаржив судові рішення у касаційному порядку до Верховного Суду. 
Підставою касаційного оскарження судових актів скаржник визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, позаяк уважає, що суди неправильно застосували норми матеріального права та не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 грудня 2024 року у справі № 440/14326/23 та від 16 травня 2024 року у справі № 580/3264/22.
Проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру і юридичної природи правовідносин, з яких виникли спори у перелічених скаржником справах, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень по суті, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Такі виключні випадки визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, згідно з якою підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема у випадку - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, законодавець чітко визначив, які судові рішення, з яких підстав і у яких випадках можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.
Відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових:
- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду;
- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Встановлюючи обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, частина п`ята статті 242 КАС України презюмує застосування норм права у подібних правовідносинах.
Колегія суддів ураховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду.
Розглядаючи це питання, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19; пункт 5.5 постанови від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г; постанова від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11; постанова від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц).
При встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваних рішень за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Перевіряючи, чи є правовідносини у справах № 440/14326/23, № 580/3264/22 подібними до цієї, а висновки Верховного Суду - застосовними у розглядуваному випадку, Суд установив наступне.
Так, в обох названих справах спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою територіального органу ДМС України прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.
Так, за обставинами справи № 580/3264/22, позивача у 2019 року прийнято до громадянства України на підставі Указу Президента України. У 2022 році позивач звернувся до територіального органу ДМС із заявою про видачу довідки про реєстрацію громадянином України та прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства. Проте саму декларацію, яка б містила підставу її подання, замість документа про припинення громадянства іншої держави, з викладенням обставин, що унеможливили це з незалежних від неї причин, позивач разом із письмовим зверненням не подав. У зв`язку із цим органом ДМС було відмовлено у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства.
У постанові від 16 травня 2024 року (справа № 580/3264/22) Верховний Суд виснував, що факт неподання позивачем декларації унеможливлює виникнення у відповідача обов`язку розглянути та прийняти таку декларацію, а тому суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання органу ДМС прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Отже, в межах обставин справи № 580/3264/22 відмова органу ДМС у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства була зумовлена неподанням такої декларації взагалі.
Таким чином, постанова Верховного Суду від 16 травня 2024 року у справі №580/3264/22, на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цьому касаційному провадженні, тому не може слугувати прикладом неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм права при ухваленні судового рішення, щодо яких подано касаційну скаргу в цій справі, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідно до обставин справи № 440/14326/23 підставою для прийняття органом ДМС рішення про відмову у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства стало неподання позивачем документу про припинення громадянства російської федерації, а також те, що до декларації не надано підтверджуючих документів про те, що процедура оформлення припинення громадянства російської федерації не здійснюється та наявність незалежних від заявника причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства, визначених статтею 1 Закону № 2235-III.
У справі № 440/14326/23 Верховний Суд ухвалою від 11 червня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, у зв`язку із відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування абзацу 13 частини першої статті 1 Закону № 2235-ІІІ, який містить перелік обставин, що є незалежними від особи причинами неотримання документа про припинення іноземного громадянства, у правовідносинах, у яких неотримання особою такого документа обумовлене припиненням діяльності на території України дипломатичних установ російської федерації, у подібних правовідносинах.
Разом із тим, постановою від 06 грудня 2024 року Верховний Суд скасував оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції з підстав порушення норм процесуального права та недотримання принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, що унеможливило належне встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
З уваги на це Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/14326/23 не формував висновок щодо застосування абзацу 13 частини першої статті 1 Закону №2235-ІІІ.
До того ж слід зауважити, що постанова Верховного Суду у справі № 440/14326/23 прийнята у часі пізніше, аніж оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, а тому твердження відповідача про її неврахування апеляційним судом є безпідставними.
Також принагідно зауважити, що УДМС в Миколаївській області, стверджуючи у тексті касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права всупереч висновкам Верховного Суду у справах №440/14326/23, №580/3264/22, зазначив таке: 
«П`ятим апеляційним адміністративним судом при вирішені справи № 400/5809/24 не враховано висновки Верховного Суду у постановах від 16 травня 2024 року у справі №580/3264/22, від 06 грудня 2024 року у справі №440/14326/23. 
Так, наприклад, пунктом 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1941-ІХ законодавець виокремив окрему категорію іноземців, що отримали громадянство України у період з 1 січня 2018 року до набрання чинності цим Законом, які набули право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства у разі неможливості виконати зобов`язання припинити іноземне громадянство (спрощена процедура).».
Будь-якого іншого обґрунтування підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України. у касаційній скарзі не наведено.
Таким чином, відповідач лише процитував норму матеріального права без наведення логічного взаємозв`язку з обставинами справи, у якій подано дану касаційну скаргу, а також не зазначив у чому полягає подібність правовідносин у цій справі та у справах, висновки Верховного Суду в яких, на його думку, не враховано судом апеляційної інстанції. Заявник не вказав, яку норму матеріального права неправильно застосовано судом апеляційної інстанції із посиланням на постанови Верховного Суду, в якій ту чи іншу норму права застосовано в подібних правовідносинах по-іншому. 
Отже, дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності з урахуванням обставин кожної зазначеної справи, колегія суддів дійшла висновку про помилковість доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник, стосуються правовідносин, які не є подібними.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Ураховуючи викладене та з огляду на приписи пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, касаційне провадження належить закрити.
Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
З огляду на результат касаційного розгляду у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 248, 339, 345, 355, 359 КАС України, Верховний Суд 
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року у справі №400/5809/24 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду