ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/1517/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправними дій та скасування рішення від 20 січня 2026 року №262840028297 щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років; зобов`язання призначити пенсію за вислугу років з 19 січня 2026 року.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 19 січня 2026 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (за місцем проживання) із заявою про призначення пенсії за вислугу років та рішенням ГУ ПФУ у Волинській області, прийнятим за принципом екстериторіальності, їй відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу.
Із таким рішенням позивач не погоджується та зазначила, що пунктом «е» статті 55 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон №1788-XII, в редакції Закону до 01 квітня 2015 року) установлено право працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення на пенсію за вислугу років при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. З набранням чинності 01 січня 2016 року Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №911-VIII) установлено вимогу до віку - після досягнення 55 років та визначено додаткові умови виходу на пенсію за вислугу років до досягнення цього віку. Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII) та Законом №911-VIII.
Позивач вважає, що згідно із записами трудової книжки її стаж роботи на день подання заяви про призначення пенсії за вислугу років становить більше 30 років та у неї наявний спеціальний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років.
З наведених підстав позивач просила позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідач, отримавши ухвалу про відкриття провадження (а.с.44), відзив на позов не подав.
Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи позову, суд встановив такі обставини.
19 січня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ у м. Києві із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років (а.с.14).
Після реєстрації заяви працівниками ГУ ПФУ у м. Києві та формування електронної пенсійної справи заява позивача відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ у Волинській області з прийняттям рішення від 28 січня 2026 року №262840028297 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років з тих підстав, що у ОСОБА_1 відсутній необхідний стаж роботи на посадах, які дають право на призначення такого виду пенсії, відповідно до пункту 2-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV) - не менше 26 років 06 місяців станом на 11 жовтня 2017 року. Наявний страховий стаж становить 30 років 04 дні; стаж роботи за вислугу років станом на 11 жовтня 2017 року становить 18 років 11 місяців 28 днів. До страхового стажу та стажу за вислугу років не зараховано період роботи згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 з 01 січня 2011 року по 31 липня 2012 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня інформація про нарахування сум заробітної плати та підтвердження сплати страхових внесків Пенсійного фонду України (а.с.8).
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом №1788-XII та Законом №1058-IV, іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами) у сфері пенсійного забезпечення.
Статтею 2 Закону №1788-XII встановлено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно зі статтею 51 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. 
Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01 квітня 2015 року) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Надалі Законом №213-VIII (набрав чинності 01 квітня 2015 року) було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію за вислугу років для категорій працівників. Зокрема, пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно з якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Законом №911-VIII до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ внесено зміни та в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років і»; доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим, згідно з якими до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
Таким чином, Законом №911-VIII встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян - 55 років при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.
Рішенням Конституційного Суду від 04 червня 2019 року №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII та №911-VIII.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що зі змісту положень Закону №1788-ХІІ випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Конституційний Суд України виснував, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.
Згідно з пунктом 2 Рішення №2-р/2019 положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII та №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Отже, починаючи з 04 червня 2019 року положення пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, яка передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Згідно із пунктом 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі – Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
Трудова книжка серії НОМЕР_1 (а.с.31) містить записи про роботу ОСОБА_1 :
01 серпня 1995 року - зарахована на посаду дільничної медсестри в поліклініку №2 Дитячого територіального медичного об`єднання Дніпровського району;
22 січня 1997 року - переведена на посаду медсестри отоларінгологістичного кабінету поліклініки №2, яка згідно з розпорядженням від 27 жовтня 1997 року №1718 та наказу від 19 грудня 1997 року №392 перепідпорядкована Центральній дитячій поліклініці територіального медичного об`єднання Дніпровського району;
15 березня 2000 року - звільнена за власним бажанням;
14 березня 2000 року – прийнята на посаду медичної сестри стоматологічного кабінету Державного підприємства Завод «Арсенал»;
03 липня 2000 року - звільнена за власним бажанням;
04 липня 2000 року - зарахована на посаду медичної сестри в міський дитячий кардіоцентр Київської міської дитячої клінічної лікарні;
26 липня 2006 року - працює на посаді сестри медичної консультативно-діагностичного кардіоревматологічного відділення міського кардіоревматологічного центру;
01 квітня 2008 року - переведена в Центральну поліклініку Дніпровського району м. Києва та зарахована на посаду медичної сестри консультативно-діагностичного відділення Київського міського дитячого кардіоревматологічного центру центральної районної лікарні;
01 січня 2009 року - прийнята на посаду сестри медичної консультативно-діагностичного відділення Київського міського дитячого кардіоревматологічного центру Дитячої поліклініки №3 Дарницького району м. Києва;
31 грудня 2010 року - звільнена з посади за переведенням у Київську міську дитячу клінічну лікарню №2;
01 січня 2011 року - прийнята на посаду сестри медичної консультативно-діагностичного відділення Київського міського дитячого кардіоревматологічного центру Дитячої поліклініки №3 Дарницького району м. Києва;
30 вересня 2011 року - звільнена з посади у зв`язку з переведенням у Київський міський дитячий діагностичний центр №5;
01 жовтня 2011 року - прийнята на посаду сестри медичної консультативно-діагностичного відділення Київського міського дитячого кардіоревматологічного центру;
28 квітня 2025 року - переведена на посаду сестри медичної відділення лікарів-спеціалістів;
30 квітня 2025 року - звільнена з посади за переведенням;
01 травня 2025 року - прийнята на посаду сестри медичної відділення лікарів спеціалістів дитячого консультативного-діагностичного центру;
17 листопада 2025 року - звільнена з посади за угодою сторін.
Працевлаштування позивача у вказані періоди також підтверджується довідками від 15 січня 2026 року №360 (а.с.9), від 05 січня 2026 року №061/36-07/04 (а.с.12), від 05 січня 2026 року №061/36-08/04 (а.с.12 зворот), від 05 січня 2026 року №061/36-09/04 (а.с.13), від 09 грудня 2025 року №637 (а.с.20), а також наказами від 25 квітня 2025 року №588-п (а.с.21), від 13 листопада 2025 року №463-з (а.с.22), від 30 квітня 2025 року №68/п (а.с.24), від 03 жовтня 2011 року №1-к (а.с.24 зворот-25).
Розділом 2 «Охорона здоров`я» Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 (далі – Перелік №909), визначено такі посади: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), та заклади і установ охорони здоров`я, зокрема лікарняні заклади, діагностичні центри.
Відповідно до примітки 2 до названого Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від відомчої належності закладів і установ.
В спірному рішенні пенсійного органу від 20 січня 2026 року №262840028297 про відмову у призначенні пенсії зазначено, що стаж позивача, який дає право на вислугу років, станом на 11 жовтня 2017 року становить 18 років 11 місяці 28 днів. Тобто, такий стаж враховано тільки по 11 жовтня 2017 року.
В контексті висновків спірного рішення суд зазначає, що 03 жовтня 2017 року було прийнято Закон України №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон №2148-VIII), яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV доповнено пунктом 2-1.
Згідно з пунктом 2-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Також Законом №2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у такій редакції: «До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».
Отже, була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 з одного боку, та Законом №1058-ІV з іншого в частині обмеження права на пільговий стаж, здобутий після 11 жовтня 2017 року.
Між тим принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року №2-р/2017).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2021 року у зразковій справі №360/3611/20 не погоджується з тим, що положення Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. Якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону №1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.
Тобто, застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.
Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2023 року у справі №240/24/21 також вказав, що обмежуючи пунктом 2.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV врахування спеціального стажу, здобутого після 11 жовтня 2017 року для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.
Таким чином, робота позивача з 11 жовтня 2017 року по 17 листопада 2025 року має бути зарахована до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до норм пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ та Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019.
Відтак, на час звернення із заявою про призначення пенсії за вислугу років (19 січня 2026 року) позивач має спеціальний стаж більше ніж 25 років: 18 років 11 місяців 28 днів станом на 11 жовтня 2017 року (зарахований ГУ ПФУ у Волинській області відповідно до рішення від 20 січня 2026 року №262840028297) та понад 8 років після 11 жовтня 2017 року. Незарахування відповідачем до спеціального стажу окремих періодів роботи до 11 жовтня 2017 року (14 березня 2000 року по 03 липня 2000 року, з 01 липня 2006 року по 04 жовтня 2006 року, з 01 грудня 2009 року по 30 листопада 2010 року, з 01 січня 2011 року по 31 липня 2012 року) не змінює висновків суду про достатність у позивача спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 20 січня 2026 року №262840028297 позивачу протиправно відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років з мотивів відсутності необхідного спеціального стажу, який враховано тільки по 11 жовтня 2017 року.
З огляду на встановлені у справі обставини, норми чинного законодавства України, якими врегульовані спірні правовідносини та висновки Верховного Суду щодо їх застосування, суд вважає, що оскільки у ОСОБА_1 є необхідний спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років (з урахуванням періодів роботи після 11 жовтня 2017 року), а рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 20 січня 2026 року №262840028297 їй безпідставно відмовлено у призначенні пенсії, то позов належить задовольнити у спосіб визнання протиправним та скасування зазначеного рішення та зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області призначити позивачу пенсію за вислугу років з 19 січня 2026 року (з дня звернення із заявою).
У той же час, на думку суду, відсутні підстави для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, як про це просить позивач.
Пунктом 4-1 частини шостої статті 246 КАС України передбачено, що у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про здійснення судового контролю, передбаченого частинами п`ятою, шостою статті 382 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 382 КАС України за письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання. Заява, передбачена абзацом першим цієї частини, може бути подана не пізніше завершення судових дебатів, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Суд зазначає, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами. На час вирішення розглядуваного спору відсутні обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення.
Окремо необхідно зауважити, що встановлення судового контролю може мати місце також і на стадії виконання судового рішення за заявою сторони, на користь якої таке рішення ухвалене.
Частиною першою статті 139 КАС України установлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Звертаючись до суду, позивач сплатила судовий збір у сумі 1064,96 грн, що підтверджується квитанцією від 05 лютого 2026 року №6164-8449-2909-5621, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.6, 41).
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1064,96 грн.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 6, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 20 січня 2026 року №262840028297.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 19 січня 2026 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судові витрати у сумі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири грн 96 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк