ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/1819/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.,
за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,
представників учасників справи:
Офісу Генерального прокурора - Ковальчук О. І.,
позивача -Медведський В. В.,
відповідача-1 - Заверюха К. О.,
відповідача-2 - Безух О. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Київської міської прокуратури
на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025
(суддя Ковтун С. А.)
та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025
(судді Сітайло Л. Г., Буравльов С. І., Шапран В. В.)
у справі за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Національної поліції України
до 1) Приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт", 2) Головного управління Національної поліції України у місті Києві
про визнання недійсними договорів та стягнення 5 040 000,00 грн.
ВСТАНОВИВ:
1. Історія справи
1.1. Заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - Прокурор, скаржник) в інтересах держави, в особі Національної поліції України (далі - Нацполіція, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" (далі - ПрАТ "Київський річковий порт", відповідач-1) та Головного управління Національної поліції України у місті Києві (далі - ГУ НПУ у м. Києві, відповідач-2) про визнання недійсними договорів оренди нерухомого майна від 19.01.2021 № 4 ВПЗ, від 25.01.2022 № 5 ВПЗ, від 01.03.2023 № 145 ВПЗ та від 03.08.2023 № 532 ВПЗ, а також стягнення з ПрАТ "Київський річковий порт" на користь ГУ НПУ у м. Києві 5 040 000,00 грн і стягнення з ГУ НПУ у м. Києві одержаних за рішенням суду 5 040 000,00 грн в дохід держави.
1.2. Позов обґрунтовано тим, що незважаючи на те, що предметом оскаржуваних договорів є закрита автостоянка для автомобілів та частина вантажної площадки загальною площею 9900 м2, що розташовані по вул. Набережно-Луговій, 4 у м. Києві, фактично ПрАТ "Київський річковий порт" передало ГУ НПУ у м. Києві в орендне користування земельну ділянку площею 9900 м2, яка є складовою земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:316:0069. На думку Прокурора оспорювані договори є прихованими договорами оренди земельної ділянки, які укладені без погодження з власником земельної ділянки - Київською міською радою, а тому суперечать інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та призвели до втрати бюджетних коштів (розмір сплаченої за договорами протягом 2021-2023 років орендної плати у розмірі 5 040 000,00 грн) і підлягають визнанню недійсними на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
1.3. Обґрунтовуючи подачу позову в інтересах держави в особі Нацполіції, Прокурор посилається на необхідність відновлення інтересів держави у бюджетній сфері, оскільки укладення оспорюваних договорів безумовно порушує державний та суспільний інтерес за наявності умислу ПрАТ "Київський річковий порт"; вказані договори укладені особою, яка не є власником земельної ділянки, що призвело до негативних наслідків шляхом безпідставного розпорядження відповідачем-1 майном, що йому не належить, та неправомірного отримання ним прибутку. Відповідно кошти, які отримані ПрАТ "Київський річковий порт", слід стягнути на користь Головного управління Національної поліції України у місті Києві, а з Головного управління Національної поліції України у місті Києві - в бюджет. Нацполіція як головний розпорядник бюджетних коштів та центральний орган виконавчої влади має повноваження здійснювати контроль законності використання її територіальним органом коштів Державного бюджету України та контроль за ефективністю використання бюджетних коштів при укладенні договорів.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій 
2.1. Між відповідачем-1 (орендодавець) та відповідачем-2 (орендар) з 2021 року по 2023 рік укладено договори оренди закритої автостоянки для автомобілів та частини вантажної площадки загальною площею 9900 м2, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:85:316:0069, а також частини нежитлового будинку по вул. Набережно- Лугова, 4 (літера "Е"), у м. Києві, загальною площею 150 м2 (договори оренди: від 19.01.2021 № 4 ВПЗ зі строком дії до 31.12.2021, умови якого були поширені на правовідносини, що виникли з 01.01.2021; від 25.01.2022 № 5 ВПЗ зі строком дії до 31.12.2022, умови якого були поширені на правовідносини, що виникли з 01.01.2022; від 01.03.2023 № 145 ВПЗ зі строком дії до 30.06.2023, умови якого були поширені на правовідносини, що виникли з 01.01.2023; від 03.08.2023 № 532 ВПЗ зі строком дії до 31.12.2023, умови якого були поширені на правовідносини, що виникли з 01.07.2023); використання майна за договорами носить цільовий характер - розміщення персоналу та зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів; майно, яке є об`єктом оренди, знаходиться на балансі орендодавця.
2.2. Протягом 2021-2023 років ГУ НПУ у м. Києві, як орендар, сплатило ПрАТ "Київський річковий порт", як орендарю, 5 040 000,00 грн орендної плати.
2.3. Площа земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:316:0069, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, становить 12,2332 га. У Державному реєстрі речових прав реєстраційним номером земельної ділянки, як об`єкта нерухомого майна, є 1840416080000, власником земельної ділянки є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Державна реєстрація цього права проведена (з відкриттям розділу) 29.05.2019. Цільове призначення земельної ділянки - експлуатація та обслуговування будівель і споруд річкового порту.
2.4. Також Державний реєстр речових прав містить інформацію про державну реєстрацію іншого речового права - права постійного користування земельною ділянкою за відповідачем-1. Підставою для реєстрації такого права є акт на право користування землею, серія та номер 51, виданий 25.04.1963 Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих. 
3. Короткий зміст судових рішень
3.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 28.07.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025, у задоволенні позову відмовив.
3.2. Мотивував тим, що, фактичні підстави позову ґрунтуються на доводах про порушення законодавства, що регулює відносини власності щодо земельної ділянки і не стосуються порушення законодавства у бюджетній сфері, а позивач не є суб`єктом права власності на земельну ділянку комунальної власності, тому не є органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. До того ж, позивач не є головним розпорядником бюджетних коштів, а, нарівні з відповідачем-2, є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, та не наділений функціями контролю за дотриманням бюджетного законодавства останнім. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позивач, визначений Прокурором, є неналежним, що є самостійною підставою відмови у позові, тому суд не досліджував аргументи Прокурора про об`єкт оренди та можливість розпорядження ним відповідачем-1, недійсність договорів як таких, що суперечать інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки ці обставини підлягають з`ясуванню в межах позову за участю органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
4.1. До Верховного Суду від Прокурора надійшла касаційна скарга на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025, у якій Прокурор просить їх скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
4.2. Скаржник у касаційній скарзі (з урахуванням уточнень) підставою для подання касаційної скарги у цій справі зазначає наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
4.3. У касаційній скарзі вказано, що при прийнятті рішень у цій справі суди першої і апеляційної інстанцій не застосували норми, що підлягали застосуванню, зокрема, статті 16, 203, 215, 228 ЦК України, статті 20, 22, 26 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), статті 1, 3, 15 Закону України "Про Національну поліцію України", пункт 5 Положення про Національну поліцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 877.
4.4. Водночас скаржник зазначає, що висновки Верховного Суду про застосування статей 16, 228 ЦК України у подібних правовідносинах щодо кола суб`єктів владних повноважень, які можуть звертатися до суду з позовами про визнання недійсними правочинів, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та застосування наслідків такої недійсності, у подібних правовідносинах відсутні.
4.5. Також Прокурор зазначає про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування вимог статей 16, 228 ЦК України, статей 20, 22, 26 БК України у подібних правовідносинах з приводу того, чи вправі звертатись з позовом про застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, відповідальний виконавець бюджетної програми та орган, у безпосередньому підпорядкуванні якого перебуває суб`єкт, який є стороною угод, що підлягають визнанню недійсними.
4.6. Прокурор зазначає, що правочин, який порушує публічний порядок, не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, може бути визнаний недійсним за позовом особи, прав якої стосується спір або яка має повноваження на звернення з позовом до суду у той час як, законодавцем не визначено конкретного кола суб`єктів, за позовами яких на підставі статті 228 ЦК України може бути визнаний недійсним правочин.
4.7. Посилається також на те, що, відмовляючи у позові суди не з`ясували обставин, про те, що у спірних правовідносинах позивач наділений контролюючими повноваженнями у сфері бюджетних правовідносин, є суб`єктом владних повноважень по відношенню до відповідача-2, а відтак - належним позивачем у цій справі.
5. Позиція інших учасників справи
5.1. Позивач, відповідачі-1, 2 у відзивах на касаційну скаргу проти її задоволення заперечують, просять залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідачку, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм права, колегія суддів зазначає таке.
6.2. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина 2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3).
6.3. Згідно з частиною третьою статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
6.4. Оспорювати на підставі частини третьої статті 228 ЦК України правочин у суді може тільки суб`єкт, наділений у спірних правовідносинах владними повноваженнями (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21).
6.5. Отже, для з`ясування належного суб`єкта, який має оспорювати правочин у суді, з`ясуванню першочергово підлягає характер спірних правовідносин у справі.
6.6. Як встановили суди попередніх інстанцій, звертаючись до суду з позовом Прокурор послався на те, що передавши в оренду фактично частину земельної ділянки відповідач-1 ввів в оману відповідача-2, вчинив дії, які може вчиняти власник земельної ділянки - Київська міська рада, і така передача суперечить статтям 92, 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 4 Закону України "Про оренду землі", статтям 210, 761 ЦК України, а тому оспорювані договори підлягають визнанню недійсними на підставі статей 203, 215, частини третьої статті 228 ЦК України. В обґрунтування підстав для представництва Прокурором інтересів держави шляхом звернення до суду з позовом Прокурор вказував, що в даному спорі уповноваженим суб`єктом владних повноважень є Нацполіція як головний розпорядник бюджетних коштів по відношенню до ГУ НПУ у м. Києві, які (ці кошти) використовуються ГУ НПУ у м. Києві з метою виконання оспорюваних договорів.
6.7. Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що наведені у позовній заяві доводи Прокурора про сутнісний зміст порушеного державного та суспільного інтересу, стверджуваний ним умисел ПрАТ "Київський річковий порт", стосуються порушень у сфері розпорядження земельною ділянкою комунальної власності як майном та можливого безпідставного збагачення, а не умислу вчинити порушення у сфері бюджетного законодавства. Позивач у цій справі не є органом, наділеним повноваженнями контролю у сфері земельних відносин, про порушення законодавства у яких та об`єкт спрямованості умислу у, про який у яких стверджує прокурор. 
6.8. Суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею є земельними відносинами, і ці відносини є самостійною галуззю права, яка не є складовою бюджетного права.
6.9. Регулювання земельних відносин є завданням земельного законодавства, яке складається з ЗК України, інших нормативно-правових актів у галузі земельних відносин.
6.10. Зміст права власності на землю, як і будь яркого іншого права, складає право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (стаття 78 ЗК України).
6.11. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю (стаття 83 ЗК України).
6.12. Суб`єктами права власності на землю комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (стаття 80 ЗК України).
6.13. Отже, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що, зважаючи на підстави позову, які пов`язані з порушенням законодавства, яке регулює відносини власності щодо земельної ділянки комунальної власності, а Нацполіція у цих правовідносинах не є суб`єктом права власності на цю земельну ділянку, тому такий суб`єкт і не є тим суб`єктом, який наділений правом оспорювати правочини у спірних правовідносинах.
6.14. При цьому суди попередніх інстанцій правильно встановили, що правовідносини у цій справі не носять характер таких, які пов`язані з порушенням бюджетного законодавства і Нацполіція, яка до того ж не є головним розпорядником бюджетних коштів (частина перша статті 22 БК України, пункт 6 частини першої статті 16 Закону України "Про Національну поліцію") не має повноважень здійснювати контроль законності використання ГУ НПУ у м. Києві бюджетних коштів у цьому спорі.
6.15. З огляду на наведене, суди дійшли вірного висновку, що, оскільки спірні правовідносини не належать до бюджетних правовідносин, Нацполіція не є у даному випадку суб`єктом владних повноважень, який наділений правом оспорення спірних правочинів, тому Нацполіція не є належним позивачем у цій справі.
6.16. Верховний Суд зазначає, що належним позивачем є особа, якій належить право вимоги (матеріально-правова заінтересованість). Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Така особа є неналежним позивачем і позов її до задоволення не підлягає.
6.17. В свою чергу, у випадку, якщо суд встановить, що визначений прокурором позивач не є органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, тобто відбулося звернення прокурора в інтересах неналежного позивача, це зумовлює відмову в задоволенні позову. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 916/3542/23, від 12.02.2025 у справі № 911/1954/22, від 29.01.2025 у справі № 916/683/22.
6.18. При цьому колегія суддів додатково зазначає, що, визначивши Нацполіцію саме у цих правовідносинах позивачем у справі та підпорядкований йому суб`єкт (ГУ НПУ у м. Києві) одним з відповідачів у справі, Прокурор не врахував, що обидва суб`єкти є органами виконавчої влади. Зазначене не відповідає частині першій статті 45 ГПК України, відповідно до якої сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору. 
Подібних висновків, але щодо участі органів державної влади в адміністративному процесі Велика Палата Верховного Суду дійшла в постанові від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17.
6.19. Обґрунтовуючи наявність випадку касаційного оскарження судового рішення, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України відповідач вказує на відсутність висновків Верховного Суду про:
- застосування статей 16, 228 ЦК України у подібних правовідносинах щодо кола суб`єктів владних повноважень, які можуть звертатися до суду з позовами про визнання недійсними правочинів, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та застосування наслідків такої недійсності, у подібних правовідносинах відсутні; 
- застосування вимог статей 16, 228 ЦК України, статей 20, 22, 26 БК України у подібних правовідносинах з приводу того, чи вправі звертатись з позовом про застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, відповідальний виконавець бюджетної програми та орган, у безпосередньому підпорядкуванні якого перебуває суб`єкт, який є стороною угод, що підлягають визнанню недійсними.
6.20. Якщо підставою для відкриття касаційного провадження скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, він повинен зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок зробили суди попередніх інстанцій з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним.
6.21. Зміст зазначеної норми свідчить, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
6.22. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій, передбаченої у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що про необхідність формування таких висновків Верховним Судом скаржник зазначав не враховуючи встановлених судами попередніх інстанцій обставин щодо характеру спірних правовідносин у цій справі та підстав позовних вимог, які Прокурором визначено у позові. Касаційна скарга у цій частині лише зводиться до викладення такого висновку у тому формулюванні, як це необхідно Прокурору в межах конкретної справи, не враховуючи встановлених судами попередніх інстанцій обставин.
6.23. Оскільки формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірного питання, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами попередніх інстанцій обставини, колегія суддів вважає, що немає підстав для формування висновку Верховного Суду з питань, заявлених заявником касаційної скарги.
6.24. Отже, звертаючись з касаційною скаргою, Прокурор не спростував висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у позові з підстав того, що Нацполіція не є належним позивачем у спірних правовідносинах, які за своєю суттю не пов`язані із дотриманням бюджетного законодавства. У зв`язку із цим Прокурором не доведено неправильне застосування судами норм права як необхідної передумови для скасування ухвалених ними судових рішень.
6.25. Беручи до уваги наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що в ході касаційного розгляду не було виявлено неправильного застосування чи порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм права, тому і підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у касаційному провадженні, яке відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, немає.
7. Висновки Верховного Суду
7.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
7.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
7.3. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
8. Судові витрати
8.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Київської міської прокуратури залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 у справі № 910/1819/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський