Дата документу 17.06.2026 Справа № 336/5023/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/5023/25  Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В. 
Провадження №22-ц/807/1314/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
17 червня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:  	Подліянової Г.С., Кухаря С.В.,  Полякова О.З.,  	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу    ОСОБА_1 , представника, адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2026 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що 28 червня 2019 між АТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 592296871, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», на підставі якої остання отримала кредит у сумі 10 499 грн з максимальним лімітом кредитної лінії в сумі 200 000 грн. Відповідач зобов`язувалася в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування ним.

Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався в порядку та умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Так, умовами кредитного договору передбачено, що у випадках невиконання позичальником умов договору останній зобов`язується достроково виконати усі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації.

Банк свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором. У свою чергу позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 16 лютого 2025 року утворилась заборгованість за кредитним договором № 592296871 у розмірі 89 584,22 грн, з яких: 59 326,78 грн – прострочене тіло кредиту; 30 090,76 грн – відсотки за користуванням кредиту, 166,68 грн – овердрафт (несанкціонована заборгованість). 

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року. 

З метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, яку остання залишила без реагування. 

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 592296871 від 28 червня 2019 року у розмірі 89 584,22 грн, а також судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7632 грн. 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором від 28.06.2019 року в загальній сумі 89 584,22 грн, з яких: 59 326,78 грн – прострочене тіло кредиту, 30 090,76 грн – відсотки за користування кредитом, 166,68 грн – овердрафт (несанкціонована заборгованість). 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судові витрати у розмірі 2422,40 грн сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівниподала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що банком не надано суду укладеного з відповідачем кредитного договору, який є необхідною складовою кредитного договору між відповідачем і банком та який підтверджує підстави та правильність нарахування заборгованості за позовом. Окрім того, розрахунок заборгованості не є належним і достовірним доказом заборгованості та нарахування заборгованості проводилось з порушення діючого законодавства. Надана позивачем Виписка оформлена з грубим порушенням вимог документообігу, не засвідчена належним чином та не відповідає вимогам, які пред`являються до офіційного документу, а тому не може слугувати доказом у справі. 

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило, проте відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. АТ «Сенс Банк» отримало ухвалу Запорізького апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу 30 травня 2026 року в електронному кабінеті зареєстрованого в підсистемі «Електронний суд», про що свідчить довідка відповідального працівника Запорізького апеляційного суду, яка міститься в матеріалах справи (а.с.153).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2026 року це 99 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3328,00 грн (3328,00 грн Х 30 = 99 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1, ч .2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 89 584,22 грн, що перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Водночас, колегія суддів враховує, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України).
Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами 28 червня 2019 року було укладено кредитний договір № 592296871, банк надав позичальнику кредит, проте відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, яка згідно розрахунку заборгованості станом на 16 лютого 2025 року становить 89 584,22 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що 28 червня 2019 року ОСОБА_1 підписано Оферту на укладання угоди про надання споживчого кредиту №592296871, грошових коштів, що надаються Банком Позичальнику на споживчі цілі на строк та під процент визначений Угодою, що укладається між Банком та Позичальником на підставі Договору та відповідно до його вимог; Акцепт пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №592296871 від 28 червня 2019 року; Додаток № 1 до Угоди про надання кредиту №592296871 від 28 червня 2019 року; Паспорт споживчого кредиту; Довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб (а.с.11-13).
Офертою на укладення угоди про надання споживчого кредиту №592296871, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 28 червня 2019 року визначено наступні умови споживчого кредиту: тип кредиту – «Кредит готівкою»; сума кредиту – 10 499 грн; процентна ставка - 0,01 % річних, тип ставки - фіксована, процентна ставка не може бути змінена Банком в односторонньому порядку і може бути змінена лише шляхом укладення додаткового договору до Угоди; строк кредиту - 28 місяців; тип кредиту – встановлення відновлювальної кредитної лінії; мета кредиту – для особистих потреб; ліміт кредитної лінії – у розмірі 59 493,46 грн; процентна ставка –40,00 % річних; тип процентної ставки – фіксована; тип картки – MasterCard Debit World терміном дії 3ри роки; порядок повернення кредиту – щомісячно, не менше ніж сума обов`язкового мінімального платежу 5 % від суми заборгованості, мінімум 50 грн (а.с.12).
Згідно з вищевказаною Офертою Тітовою Т.П. запропонувала банку укласти угоду про надання споживчого кредиту, надання споживчого кредиту – грошових коштів, що надаються Банком Позичальнику на споживчі цілі на строк та під процент визначений Угодою, що укладається між Банком та Позичальником на підставі Договору та відповідно до його вимог, та надати їй послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором, за надання яких запропоновано встановити комісійну винагороду: а саме: 

а) за надання кредиту 0,00 % від суми кредиту, зазначеної у цій Оферті на час укладання Угоди без ПДВ; 

б) за обслуговування (управління) Кредиту щомісячно: 

за період з 1 по 24 місяців користування кредитом – 0 % від суми кредиту (змінна частина), а також 40 грн (фіксована частина), зазначеної Оферти без ПДВ

за період з 25-го по 36-й місяць користування Кредитом – 3.00% від суми Кредиту (змінна частина), а також 40 грн (фіксована частина), зазначеній в цій Оферті без ПДВ. 

Комісійна винагорода та переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку сплачується згідно діючих Тарифів Банку. Тарифи є невід`ємною частиною Договору, та розміщені на сайті Банку: www.alfabank.com.ua.
Дата повернення кредиту – 28 місяців, до 01 листопада 2021 року.
У розділі II Оферти ОСОБА_1 підтвердила, що вона ознайомлена, у тому числі у письмовій формі, зокрема: зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; з нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ; з інформацією, зазначеною в частині другій статті 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка розміщена на офіційній сторінці банку у мережі Інтернет за посиланням: www.alfabank.com.ua.
Умовами кредитного договору передбачено, що у випадках невиконання позичальником умов договору останній зобов`язується достроково виконати усі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних дні з дня отримання від банку інформації. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту.
У оферті для отримання кредиту зазначені дані ОСОБА_1 : її прізвище, ім`я та по батькові, серія та номер паспорта, дата та орган його видачі, ідентифікаційний податковий номер, адреса реєстрації та місця проживання, дата народження, номер телефону. Підписанням електронним підписом цієї Оферти вона засвідчила про отримання всієї інформації про умови кредитування. 
28 червня 2019 року АТ «Альфа-Банк» прийняв пропозицію ОСОБА_1 на укладення Угоди про надання споживчого кредиту №592296871 від 28 червня 2019 року (а.с.12).
Відповідачкою не спростовано підписання нею оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 28 червня 2019 року, а також анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», на яких розміщено підпис відповідачки.
У Додатку № 1 до Угоди до Договору, що є невід`ємною частиною Угоди, визначено детальний розпис складових загальної вартості кредиту реальної річної процентної ставки; графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування; сум комісійної винагороди та інших платежів за угодою (а.с.12-зворот).
28 червня 2019 року ОСОБА_1 підписала Паспорт споживчого кредиту, яким погоджено умови кредитування, визначено орієнтовну реальну річну процентну ставку, орієнтовну загальну вартість кредиту та порядок повернення кредиту. Зокрема, пункт 6 Паспорту споживчого кредиту регламентує наслідки невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту, а саме: процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту – 40 %; штраф за кожне прострочення платежу, що триває від 1 до 4 днів – 100 грн; за кожне прострочення платежу, що триває 5 днів та більше – 300 грн (а.с.13).
На підтвердження факту надання відповідачу грошових коштів та користування останнім грошовими коштами за кредитним договором від 28 червня 2019 року N 592296871 АТ «Сенс Банк» надано виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 (а.с.16-22).

Згідно із наданим позивачем розрахунком та випискою за картковим рахунком, у ОСОБА_1 за кредитним договором №592296871 від 28 червня 2019 року станом на 26 листопада 2024 року наявна заборгованість в розмірі 89 584,22 грн, з яких: тіло кредиту – 59 326,78 грн, відсотки за користування кредитом – 30 090,76 грн, овердрафт (несанкціонована заборгованість) – 166,68 грн (а.с.16-22,32).
25 лютого 2025 АТ «Сенс Банк» направило засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, в якій вимагало протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку, але не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання вимоги, усунути порушення умов кредитного договору та погасити заборгованість у розмірі простроченого боргу (а.с.23-31).
12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року (а.с.7-10).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався нормами частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України про те, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
В силу вимог ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договору залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
В силу вимог ч. 1 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування", у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.
Частиною 1 статті 13 Закону України "Про споживче кредитування" передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 592296871 від 28 червня 2019 року, погашення кредитної заборгованості відповідачем здійснювалась частково, у зв`язку з чим станом на 16 лютого 2025 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 89 584,22 грн, що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 59 326,78 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 30 090,76 грн, овердрафт (несанкціонована заборгованість) 166,68 грн. Зазначені обставини підтверджуються також випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 ..

У свою чергу, відповідач ОСОБА_1 на спростування заявлених вимог не надала суду належних доказів щодо відсутності заборгованості за кредитом, відсотками, овердрафтом та/або будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність укладеного між сторонами правочину.

Відповідно до положень статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, враховуючи порушення позичальником умов договору, а також зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог з боку відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що цивільне (майнове) право позивача по отриманню від відповідача кредитної заборгованості підлягає судовому захисту в порядку, визначеному п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, а відповідно позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягає задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума заборгованості за кредитним договором № 592296871 від 28 червня 2019 року у розмірі 89 584,22 грн.

Згідно виписок по особовим рахункам ОСОБА_1 встановлено, що внесені відповідачкою кошти на погашення кредиту зараховувалися на погашення кредиту та відсотків за користування кредитом (а.с.16-22).

Посилання в апеляційні скарзі на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт надання кредитних коштів, спростовується матеріалами справи в їх сукупності. Між АТ Альфа-Банк і ОСОБА_1 погоджено умови кредиту відповідач підписала оферту на укладення угоди про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії 28 червня 2019 року і цього ж числа АТ Альфа-Банк була прийнята ця пропозиція, про що свідчить підписання акцепту; відповідач отримувала кошти від банку, користувалась ними і не ставила питання щодо їх недійсності.

Твердження апелянта про те, що наданий Банком розрахунок заборгованості є невірним та безпідставним, - колегія суддів також вважає безпідставними, так як відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції на спростування наданого Банком розрахунку не було надано свого розрахунку, квитанцій про сплату кредитної заборгованості, та інше. А тому, вказані твердження апелянта є лише її припущеннями, які нічим не підтверджені.
Апеляційний суд зазначає, що позивач надав належні та допустимі докази направлення досудової вимогу на адресу зазначену в анкеті боржника, представником Банку, який і подав апеляційну скаргу і до якої додані відповідні повноваження, з описом вкладення.
У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року N 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
Позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 22 липня 2020 року в справі N 210/1504/13-ц, від 03 грудня 2020 року в справі N 569/16767/16-ц, від 07 грудня 2022 року в справі N 953/1904/20, від 22 лютого 2023 року у справі N 159/36087/15-ц.
Тому суд апеляційної інстанції не бере до уваги заперечення відповідача, викладене у апеляційній скарзі, щодо необхідності відмови у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, так як жодних дій щодо досудового врегулювання спору ОСОБА_1 не вчинила.
Викладені у апеляційній скарзі доводи не спростовують факту наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором у вищевказаному розмірі, оскільки, як вбачається із сум погашення нею заборгованості, вона жодного разу не погашала її у повному обсязі. За такого посилання відповідача на відсутність у неї заборгованості за кредитним договором є хибним.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі,надано належну оцінку зібраним у ній доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2026 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін, тому підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2026 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 17 червня 2026 року.
Головуючий, суддя 	Суддя 	Суддя	
Подліянова Г.С. 	Кухар С.В. 	Поляков О.З.