Справа № 444/45/25 Головуючий у 1 інстанції: Олещук М. М. 
Провадження № 22-ц/811/1166/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 квітня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 березня 2025 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:
У січні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Діджи Фінанс» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №102693123 від 23.04.2021 року у розмірі 64312 грн. 50 коп., судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
Позов обґрунтовано тим, що 23.04.2021 року за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан», відповідач подав заявку на отримання кредиту №102693123. Дана заявка знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті товариства. Законодавством України передбачено, що оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. 
Таким чином, відповідач уклав кредитний договір №102693123 від 23.04.2021 року з ТОВ «Мілоан» і на підставі платіжного доручення йому були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 15000 грн.
29.07.2021 року згідно умов договору відступлення прав вимоги №05-Т, ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за даним кредитним договором на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а останнє, в свою чергу, набуло права вимоги до відповідача.
Згідно договору відступлення права вимоги, сума боргу перед новим кредитором є обґрунтованою та документально підтвердженою і становить 64312 грн. 50 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 15000 грн.; заборгованість за процентами – 47812 грн. 50 коп.; заборгованість за комісійними винагородами – 1500 грн.
На адресу відповідача, яка зазначена в кредитному договорі, позивачем направлено повідомлення про відступлення права вимоги та зазначено інформацію про порядок погашення заборгованості за кредитним договором.
Однак, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, тому позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договорром в примусовому порядку.
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 10 березня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про споживчий кредит №102693123 від 23.04.2021 року у розмірі 62812 грн. 50 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15000 грн. та заборгованості за процентами в розмірі 47812 грн. 50 коп.
В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за комісійними винагородами в розмірі 1500 грн. – відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» судовий збір в розмірі 2366 грн. 20 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просив його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково, стягнувши заборгованість за тілом кредиту в розмірі 15000 грн. та заборгованість за процентами – в розмірі 2812 грн. 50 коп.
Апелянт не погоджується з розміром заборгованості в частині нарахованих процентів за кредитним договором і вважає, що така має становити 2812 грн. 50 коп., яка обрахована в межах п`ятнадцятиденного строку кредитування, за процентною ставкою – 1,25%.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то вважає, що вартість таких витрат, враховуючи складність даної справи, яка була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, а також, зважаючи на принципи співмірності судових витрат, повинна становити не більше 2000 грн. 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 – без задоволення. 
Зазначає, що станом на 08.05.2021 року кредит не було повернуто і відповідач продовжив користуватися кредитними коштами, платежі на погашення кредиту не вносив взагалі, тому в даному випадку строк кредитування пролонгувався та максимально міг бути продовженим на 60 днів (до 07.07.2021 року), тому проценти за користування кредитом слід нараховувати на 75 днів, що включає в себе 15 днів строку початкового крдитування на пільгових умовах + 60 днів продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах. Тому наведений позивачем розрахунок заборгованості за процентами відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору. 
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 07.04.2026 року, є дата складення повного судового рішення – 17.04.2026 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що 23.04.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №102693123. 
Згідно з п.1.2 договору, сума кредиту становить 15000 грн.
Відповідно до п.1.4 договору, термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом – 08.05.2021 року.
Відповідно до п.1.5.2 договору, проценти за користування кредитом становлять 2812 грн. 50 коп., які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Згідно з п.1.6 договору, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
У п.1.7 договору встановлено тип процентної ставки – фіксована.
Згідно з п.4.2 договору, у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п.1.6 договору, в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів у розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.
Відповідно до п.6.1 договору, цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства і доступний, зокрема, через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.
Відповідно до п.6.5 договору, цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.
Додатком №1 до договору про споживчий кредит є графік платежів за договором про споживчий кредит від 23.04.2021 року №102693123. 
Додатком №2 до договору про споживчий кредит є паспорт споживчого кредиту №102693123. 
ТОВ «Мілоан» повністю виконало свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором та надало йому кредит в сумі 15000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на картковий рахунок відповідача, що підтверджується платіжним дорученням від 23.04.2021 року №27007069.
В подальшому, 29.07.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» (новий кредитор) укладено договір відступлення прав вимоги №05Т, за умовами якого ТОВ «Діджи Фінанс» набуло (за плату) прав вимоги до боржників, указаних в реєстрі прав вимог, зокрема, до відповідача ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит від 23.04.2021 року №102693123 в сумі 64312 грн. 50 коп., з яких: 15000 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 47812 грн. 50 коп. – заборгованість за процентами і 1500 грн. – заборгованість за комісією. 
Позивачем на адресу відповідача, зазначену в договорі про споживчий кредит, направлено повідомлення про відступлення права вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс», із наданням інформації про порядок погашення заборгованості за договором про споживчий кредит від 23.04.2021 року №102693123. 
За правилом частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис є одноразовим ідентифікатором даних в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
У ст.639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частин першої ст.640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч.1 ст.642 ЦК України).
Отже, кредитний договір укладається в письмовій формі, в якому сторонами погоджується розмір кредиту, розмір процентної ставки, порядок застосування неустойки за порушення грошового зобов`язання, порядок погашення заборгованості тощо.
За приписами ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Із зазначеного позивачем алгоритму укладення договору про споживчий кредит вбачається, що ОСОБА_1 здійснив усі необхідні дії, спрямовані на укладення договору про споживчий кредит від 23.04.2021 року №102693123.
Отже, заповненням анкети-заяви на кредит від 23.04.2021 року №102693123 та підписанням договору про споживчий кредит від 23.04.2021 року №102693123 відповідач ОСОБА_1 підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Без вчинення вказаних дій по попередньому заповненню анкети-заяви та надання особистих даних для оформлення кредитного договору, в тому числі, номеру телефону для отримання одноразового ідентифікатора, такий правочин не був би укладеним.
З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Мілоан» договір про споживчий кредит від 23.04.2021 року №102693123. Зазначена обсавина не заперечується самим відповідачем. 
Встановивши, що між сторонами виникли договірні відносини за умовами договору про споживчий кредит від 23.04.2021 року №102693123, у відповідача виникли як права щодо користування кредитом, так і обов`язки щодо його повернення та сплати процентів за користування кредитними коштами.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Колегія суддів звертає увагу на те, що одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як зазначалося вище, ТОВ «Діджі Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором від 23.04.2021 року №102693123 у сумі 64312 грн. 50 коп., з яких: 15000 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 47812 грн. 50 коп. – заборгованість за процентами та 1500 грн. – заборгованість за комісією.
Разом з тим, відповідно до умов договору, сторони погодили, що кредит надається загальним строком на 15 днів з 23 квітня до 08 травня 2021 року.
Отже, строк кредитування сплив 08.05.2021 року.
Доказів, які б свідчили про те, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, у зв`язку з чим договір пролонгувався на пільгових чи стандартних умовах згідно з п.2.3 договору, позивач суду не надав і такі дії не вбачаються з відомостей про щоденні нарахування та погашення. 
Згідно з викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 правовим висновком, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Отже, наданий позивачем витяг із додатку до договору факторингу про залишок боргу на момент відступлення права вимоги та відомості про щоденні нарахування та погашення не можуть вважатися належними доказами на підтвердження наявності заборгованості за процентами в сумі 47812 грн. 50 коп.
Із відомості про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит №102693123 вбачається, що позичальник ОСОБА_1 не сплачував коштів на погашення заборгованості за договором, водночас, проценти за договором нараховувалися по 07.07.2021 року.
Нарахування процентів за користування кредитом, починаючи з 09.05.2021 року, тобто після закінчення строку повернення кредиту, встановленого в пункті 1.3 договору та в графіку платежів, є безпідставним, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування.
На вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення процентів поза межами строку кредитування. 
Доводи позивача про те, що станом на 08.05.2021 року кредит не було повернуто і, відповідно, мало місце пролонгування договору строком на 60 днів (до 07.07.2021 року), тому проценти за користування кредитом нараховувалися на 75 днів, що включає в себе 15 днів строку початкового кредитування на пільгових умовах + 60 днів продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах, колегією суддів відхиляються з урахуванням наступного.
Відповідно до п.2.3.1.1 договору, позичальник має право неодноразово продовжувати та/або поновлювати пільговий період та збільшувати строк кредитування на таких самих умовах, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил.
Для продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту.
Із відомості про щоденні нарахування та погашення не вбачається, що відповідач вчиняв дії, які б свідчили про продовження та збільшеня строку кредитування. 
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість у розмірі 17812 грн. 50 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 15000 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом – 2812 грн. 50 коп., нарахованих за період з 23.04.2021 року по 08.05.2021 року, власне, та заборгованість, яку визнає відповідач, тому рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, зменшивши його з 62812 грн. 50 коп. до 17812 грн. 50 коп. 
Що ж стосується доводів апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат, то колегія суддів враховує наступне. 
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).
Ураховуючи наведені вище норми процесуального закону й те, що за наслідками розгляду справи апеляційним судом позовні вимоги позивача задоволено частково (28%), судові витрати визначаються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (в даному випадку: 28% від 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу становить 1680 грн.), проте, відповідач в апеляційній скарзі визнає суму на відшкодування таких витрат – 2000 грн., тому саме в такому розмірі понесені позивачем витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача.
На переконання колегії суддів, за встановлених і наведених вище обставин, такий розмір буде відповідати критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та результатів її розгляду.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру стягуваних з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу необхідно змінити, зменшивши його з 4000 грн. до 2000 грн.
Щодо стягнення понесених позивачем судових витрат у виді судового збору за подання позовної заяви, то необхідно зазначити, що відповідно до довідки МСЕК №029030 від 24.09.2024 року відповідачу ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності. 
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.
У зв`язку з тим, що відповідач віднесений до категорії осіб, які в силу закону звільнені від сплати судового збору, то такий у розмірі 678 грн. 27 коп. (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог) підлягає компенсації позивачу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В решті, рішення суду не оскаржується, тому не переглядається апеляційним судом.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
ухвалив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 березня 2025 року в частині визначення розміру заборгованості за договором про споживчий кредит №102693123 від 23.04.2021 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», змінити, зменшивши його до 17812 гривень 50 копійок, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 15000 гривень, заборгованість за процентами – 2812 гривень 50 копійок. 
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 березня 2025 року в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», змінити, зменшивши його до 2000 гривень.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 березня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судового збору змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини рішення в такій редакції: 
«Компенсувати товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судовий збір у розмірі 678 гривень 27 копійок за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 17 квітня 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:        С.М. Копняк 

А.В. Ніткевич