ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2026 м. Дніпро Справа № 912/95/26
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Віннікова С.В., (доповідач) 
суддів: Андрейчука Л.В., Левшиної Г.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.
за участю представників сторін:
від позивача: представник не з`явився;
від відповідача: представник не з`явився;
розглянувши матеріали апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.03.2026 (суддя Кузьміна Б.М., повний текст якого підписаний 26.03.2026) у справі № 912/95/26,
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Парк 17" 
до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Ясенівська" 
про стягнення 45 945,73 грн, зобов`язання повернути земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

ТОВ “Агро-Парк 17” звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовом в якому просив:
- стягнути із Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Ясенівська" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ПАРК 17" заборгованість з орендної плати за договором оренди землі від 18 серпня 2015 року за період з 01 січня 2022 року по 18 серпня 2025 року (включно) в сумі 45 945,73 грн., в тому числі: основний борг 38 429,15 грн, інфляційні втрати 5 636,10 грн, 3 відсотки річних 1 880,48 грн;
- зобов`язати сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Ясенівська" повернути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ПАРК 17" земельну ділянку площею 4,1093 га з кадастровим номером 3520584500:02:000:0331.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Ясенівська" не сплатило орендну плату за користування земельною ділянкою, яка належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Агро-Парк 17", за період з 01.01.2022 по 18.08.2025, заборгувавши 38 429,15 грн, тому має обов`язок сплатити основну заборгованість, 5 636,10 грн інфляційних та 1 880,48 грн річних. Водночас, за твердженням Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Парк 17", договір оренди припинив свою дію 18.08.2025, тому Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Ясенівська" має обов`язок повернути земельну ділянку.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 26.03.2026 у справі №912/95/26 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Ясенівська" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ПАРК 17" заборгованість з орендної плати за договором оренди землі від 18 серпня 2015 року за період з 01 січня 2022 року по 18 серпня 2025 року (включно) в сумі 45 944,07 грн, в тому числі: основний борг - 38 429,15 грн, інфляційні втрати - 5 636,10 грн, 3 відсотки річних - 1 878,82 грн. Зобов`язано Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Ясенівська" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "АГРО-ПАРК 17" земельну ділянку площею 4,1093 га з кадастровим номером 3520584500:02:000:0331. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Ясенівська" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ПАРК 17" судовий збір у розмірі 6 655,88 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська”, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.03.2026 у справі №912/95/26 повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати покласти на позивача.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ясенівська» обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норм матеріального та процесуального права, а також неповно з`ясовані обставин, які мають значення для справи. 
Скаржник наголошує, що він є добросовісним орендарем, який належним чином виконував свої зобов`язання за договором оренди землі від 18 серпня 2015 року, укладеним із попереднім власником земельної ділянки Герман Н.М., та має підтвердження регулярної виплати орендної плати, щодо якої від орендодавця жодних претензій чи заяв не надходило. Судом першої інстанції, на думку апелянта, було проігноровано той факт, що відповідач не укладав із новим власником ТОВ «АГРО-ПАРК 17» (позивачем) жодних договорів оренди чи суборенди, істотні умови чи додаткові угоди сторонами не погоджувалися, акт приймання-передачі землі не підписувався, а офіційні документи про зміну власника та рахунки на оплату оренди від позивача на адресу підприємства фізично не надходили. 
Окрім цього, апелянт зауважує, що хоча строк дії первісного договору закінчився 18.08.2025, підприємство продовжило правомірно користуватися цією земельною ділянкою, оскільки жодних письмових повідомлень чи вимог від орендодавця або інших осіб про припинення користування та повернення майна протягом установленого законом місячного строку не заявлялося. Скаржник вважає, що за таких обставин договір оренди є поновленим на той самий строк і на тих самих умовах. Крім того, позивачем не доведено факту систематичної несплати орендної плати у розумінні статті 141 Земельного кодексу України, яка б визначалася як неодноразова відмова від виконання зобов`язань, що виключає підстави для примусового вилучення або повернення земельної ділянки. Суд першої інстанції також залишив поза увагою «право на врожай» орендаря, який ще восени, під час дії договору, законно поніс значні витрати на обробіток поля, внесення мінеральних добрив та посів озимини, збір якої заплановано на червень-липень 2026 року. 
Скаржник також категорично заперечує проти правомірності застосування судом положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Відповідач зазначає, що пунктом 14 укладеного договору сторони на власний розсуд уже передбачили конкретний розмір процентів у вигляді пені за несвоєчасне внесення плати, що обмежується подвійною обліковою ставкою НБУ. Одночасне нарахування пені, інфляційних нарахувань та додаткових відсотків апелянт вважає подвійним притягненням до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що прямо заборонено статтею 61 Конституції України. 
З огляду на викладене, скаржник просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Агро-Парк 17» просить залишити рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.03.2026 у справі № 912/95/26 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що воно є повністю законним, обґрунтованим і ухваленим відповідно до матеріалів справи.
Позивач зазначає, що є законним власником спірної земельної ділянки з 07.02.2018 на підставі договору міни, укладеного з попереднім власником ОСОБА_1 , внаслідок чого до нього перейшли права та обов`язки орендодавця за договором оренди землі від 18 серпня 2015 року. Твердження апелянта про необізнаність щодо зміни власника спростовуються банківською випискою, згідно з якою 13.10.2021 відповідач вже здійснював на користь ТОВ «АГРО-ПАРК 17» три платежі з перерахування орендної плати. Крім того, позивач неодноразово надсилав на адресу відповідача письмові вимоги та претензії з актами звірки взаєморозрахунків і банківськими реквізитами, які були отримані скаржником, але залишені без відповіді та задоволення. 
За таких обставин факт наявності заборгованості з орендної плати за період з 01.01.2022 по 18.08.2025 у сумі 38 429,15 грн є доведеним, а контррозрахунку суду надано не було.
Позивач також вважає безпідставними доводи скаржника щодо помилкового застосування судом першої інстанції приписів частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України. ТОВ «АГРО-ПАРК 17» наголошує, що ним не заявлялися вимоги про стягнення штрафних санкцій (пені) за пунктом 14 договору, а нарахування інфляційних втрат та 3% річних мають виключно компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є особливою мірою цивільно-правової відповідальності за захист майнового інтересу кредитора від знецінення коштів. Відтак, одночасне існування в договорі умов про пеню не виключає можливості стягнення передбачених законом інфляційних та відсоткових нарахувань і не є подвійною юридичною відповідальністю у розумінні статті 61 Конституції України, що узгоджується зі сталою практикою Великої Палати Верховного Суду.
Щодо вимоги про повернення земельної ділянки, позивач вказує, що десятирічний строк дії договору оренди завершився 18.08.2025, у зв`язку з чим договір припинив свою дію. Оскільки цей договір був укладений у 2015 році і зміни до нього після 16.07.2020 не вносилися, до правовідносин сторін щодо поновлення оренди підлягають застосуванню норми закону, чинні на момент його укладення. 
Відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі», обов`язковими юридичними фактами для поновлення договору є направлення орендарем листа-повідомлення разом із проєктом додаткової угоди не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку. Відповідач таких дій не вчинив, додаткової угоди не уклав, а тому втратив переважне право на поновлення договору і зобов`язаний повернути земельну ділянку власнику відповідно до статті 34 вказаного Закону. 
Твердження апелянта про нібито наявне у нього «право на врожай» озимини позивач відхиляє як недоведені належними первинними документами, зауважуючи, що посів здійснювався відповідачем уже після припинення дії договору, а суди в межах цього спору не зобов`язані вирішувати долю посівів, оскільки такі вимоги не були предметом позову. 
З огляду на викладене позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Віннікова С.В. (доповідач), судді Андрейчук Л.В., Левшина Г.В.
Ухвалою від 27.04.2026 апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.03.2026 у справі № 912/95/26 залишено без руху, надано апелянту 10 днів з дня отримання ухвали усунути вказані недоліки апеляційної скарги, а саме докази доплатити судовий збір у сумі 0,18к. на відповідні реквізити суду апеляційної інстанції, докази чого надати суду; надати докази повноважень директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” Дмитра Мамалата. 
На виконання вимог ухвали, 11.05.2026 у строк встановлений судом для усунення недоліків, через відділ документального забезпечення суду від скаржника надійшла заява від 04.05.2026 про усунення недоліків, відповідно до якого останнім надано докази сплати судового збору у розмірі 0,18к. грн та докази повноважень директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” Дмитра Мамалата.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.03.2026 по справі № 912/95/26. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 10.06.2026. 

У судове засідання 10.06.2026 представники позивача та відповідача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог ГПК України.

У судовому засіданні 10.06.2026 колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Встановлені судом обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що 18.08.2015 між Герман Наталією Миколаївною та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Ясенівська" (далі - СТОВ "Агрофірма Ясенівська") було укладено договір оренди землі (далі - Договір оренди, а.с. 45 - 46), на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за СТОВ "Агрофірма Ясенівська" 26.08.2015 зареєстровано право оренди на земельну ділянку за записом № 10925809 про інше речове право (право оренди) (а.с. 11).
За умовами Договору оренди Герман Наталія Миколаївна (далі - орендодавець) надає, а СТОВ "Агрофірма Ясенівська" (далі - орендар) приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Михайлівської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області (пункт 1Договору оренди).
Відповідно до пункту 2 Договору оренди в оренду передається земельна ділянка № 0331 кадастровий номер 3520584500:02:000:0331, земельна ділянка загальною площею 4,1093 га, у тому числі ріллі 4,1093 га.
Пунктом 8 Договору оренди сторони погодили, що договір укладено на 10 (десять) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. У разі закінчення строку дії договору до збирання врожаю, орендодавець повинен дати змогу орендарю зібрати врожай.
Відповідно до пунктів 9, 10 Договору оренди орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 7% від грошової оцінки земельної ділянки. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації.
Орендна плата вноситься у такі строки з 01.07 до 31.12 кожного року (пункт 11 Договору оренди).
У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором з вини орендаря, справляється пеня у розмірі 0,01% несплаченої суми за кожний день прострочення (пункт 14 Договору оренди).
Відповідно до пункту 39 Договору оренди розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається. Умовою розірвання договору в односторонньому порядку є невиконання умов договору однією із сторін.
Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору (пункт 40 Договору оренди).
Згідно з пунктами 41, 42 Договору оренди за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору. Сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини.
Цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (пункт 45 Договору оренди).
Договір підписано сторонами та скріплено печаткою відповідача.
07.02.2018 право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за позивачем на підставі договору міни від 07.02.2018 № 68, що підтверджується інформаційною довідкою від 12.09.2025 № 443404423 (а.с. 11).
30.07.2024 позивачем було направлено на адресу відповідача лист № 30/07/24-АП17-06, у якому викладено вимогу про сплату заборгованості, що становить 240 658,58 грн в строк до 10.08.2024 в повному обсязі та додано акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.07.2024. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 2500200010817, відповідач отримав лист-вимогу 08.08.2024 (а.с. 15 - 16). 
Матеріали справи не містять відповіді на зазначену вимогу.
Також позивач звертався до відповідача з претензією № 07/11/25-АП-17-04 від 07.11.2025, у якій викладено вимогу погасити заборгованість на загальну суму 367 123,31 грн, яка, серед іншого, виникла внаслідок несплати відповідачем орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером 3520584500:02:000:0331. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 2500200171492, відповідач отримав претензію 13.11.2025 (а.с. 17-23). 
Матеріали справи не містять відповіді на зазначену претензію.
За твердженням позивача, на порушення взятих на себе зобов`язань відповідачем не сплачується орендна плата за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3520584500:02:000:0331 у встановленому розмірі та строки, у зв`язку з чим виникла заборгованість зі сплати орендних платежів, що згідно з наведеним у позовній заяві розрахунком за період з 01.01.2022 по 18.08.2025 (включно) становить 38 429,15 грн, з яких:
1) за період з 01 січня по 31 грудня 2022 року (включно) - 10 141,10 грн, що складає 7% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка за 2022 рік становить 144 872,82 грн.
2) за період з 01 січня по 31 грудня 2023 року (включно) - 10 141,10 грн, що складає 7% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка за 2023 рік становить 144 872,82 грн.
3) за період з 01 січня по 31 грудня 2024 року (включно) - 10 658,29 грн, що складає 7% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка за 2024 рік становить 152 261,33 грн.
4) за період з 01 січня по 18 серпня 2025 року (включно) - 7 488,66 грн, що складає 7% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка за 2025 рік становить 170 515,30 грн.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Колегія суддів констатує, що причиною звернення з апеляційною скаргою стала незгода відповідача з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції повністю та вимога ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне.

Стосовно доводів скаржника про те, що між позивачем та відповідачем не укладалися додаткові угоди як з новим власником земельної ділянки, а також не підписувався новий акт приймання-передачі земельної ділянки, колегія суддів зазначає таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 18.08.2015 між ОСОБА_1 (орендодавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Ясенівська" (орендар) було укладено договір оренди землі, за умовами якого в оренду передано земельну ділянку площею 4,1093 га з кадастровим номером 3520584500:02:000:0331 строком на 10 років. 
У подальшому, 07.02.2018 право власності на вказану земельну ділянку перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Парк 17" на підставі договору міни № 68, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.09.2025 № 443404423.
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди.
Відповідно до статей 13, 14 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Згідно з частиною 1 статті 148-1 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.
Як передбачено частиною 4 статті 148-1 Земельного кодексу України, внесення змін до договорів оренди із зазначенням нового власника земельної ділянки не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.
Аналогічне правило закріплено й у пункті 40 укладеного між сторонами договору оренди землі від 18.08.2015, згідно з яким перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору. 
Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Парк 17" в силу прямої вказівки закону набуло статусу орендодавця за договором оренди землі від 18.08.2015 з моменту державної реєстрації права власності (07.02.2018), а укладення будь-яких додаткових угод чи підписання нових актів приймання-передачі при зміні власника об`єкта оренди не є обов`язковим за законом та здійснюється виключно за добровільною згодою сторін. 
Відтак, доводи апелянта у цій частині повністю суперечать нормам матеріального права та обґрунтовано відхиляються судом.
Твердження відповідача про його необізнаність щодо переходу права власності на земельну ділянку до нового орендодавця та про неотримання офіційних рахунків для оплати колегія суддів вважає безпідставними, та такими, що повністю спростовуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. 
Зокрема, із заключної виписки АТ КБ “Приватбанк” за поточним рахунком позивача за період з 01.01.2021 по 31.10.2021 вбачається, що 13.10.2021 відповідач (СТОВ "Агрофірма Ясенівська") самостійно здійснив на користь ТОВ “Агро-Парк 17” три окремі платежі на суму 93 772,00 грн кожен із призначенням: оплата орендної плати за 2019 та 2020 роки за користування земельними ділянками згідно з рахунками № 1 та № 2 від 13.10.2021. 
Вказаний факт беззаперечно свідчить про те, що орендар володів повною інформацією про особу нового орендодавця, визнавав його правомочності та знав його банківські реквізити ще задовго до виникнення спірного періоду заборгованості.
Окрім того, відповідач належними та допустимими доказами не спростував факт отримання письмової вимоги позивача від 30.07.2024 № 30/07/24-АП17-06 (вручено відповідачу 08.08.2024 згідно з повідомленням № 2500200010817) та претензії від 07.11.2025 № 07/11/25-АП-17-04 (вручено відповідачу 13.11.2025 згідно з повідомленням № 2500200171492) щодо необхідності погашення заборгованості з орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером 3520584500:02:000:0331. 
Зазначені документи містили детальні розрахунки, акти звірки та платіжні реквізити, проте були залишені скаржником без відповіді, заперечень чи задоволення, що вказує на свідоме ігнорування боржником своїх договірних обов`язків.
Щодо стягнення основної заборгованості з орендної плати, колегія суддів зазначає, що відповідно до частин 1 - 3 статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Частиною 1 статті 24 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку.
Згідно з частиною 2 статті 25 Закону України "Про оренду землі" орендар земельної ділянки зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
Пунктами 9 та 10 Договору оренди сторони визначили розмір орендної плати на рівні 7% від грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням індексації, а пунктом 11 договору передбачено чіткий строк її внесення щорічно у період з 01 липня до 31 грудня кожного року.
Оскільки відповідач не надав суду жодних доказів сплати орендної плати за спірний період з 01.01.2022 по 18.08.2025 (включно), не надав власного обґрунтованого контррозрахунку та жодним чином не заперечив правильність нарахувань, виконаних позивачем на підставі офіційних витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку землі (яка становила 144 872,82 грн за 2022-2023 роки, 152 261,33 грн за 2024 рік та 170 515,30 грн за 2025 рік), суд першої інстанції дійшов абсолютно правомірного та документально підтвердженого висновку про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 38 429,15 грн.
При цьому обов`язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням (відповідний правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 11.05.2019 у справі № 6-824цс19). 
Повна несплата відповідачем орендної плати за чотири роки поспіль (з 2022 по 2025 роки) обґрунтовано кваліфікована судом першої інстанції за п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України як "систематична несплата", що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, де чітко зазначено, що під систематичністю розуміються два та більше випадки повної несплати орендної плати, визначеної договором.
Стосовно заперечень апелянта проти застосування ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та його посилань на ст. 61 Конституції України щодо нібито подвійного притягнення до юридичної відповідальності через наявність у договорі пункту 14 про пеню, колегія суддів зазначає таке.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. 
Передбачене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат та 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (подібна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22).
Більше того, як вбачається з матеріалів справи та змісту позовних вимог, ТОВ "Агро-Парк 17" у межах даного позову взагалі не заявляло вимог про стягнення передбаченої договором пені як штрафної санкції, а просило стягнути лише суму основного боргу з нарахуванням за ст. 625 ЦК України. 
Тому будь-які посилання апелянта на подвійне стягнення санкцій чи порушення Конституції України позбавлені будь-якого правового сенсу та спростовуються фактичними матеріалами справи.
Перевіривши розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції здійснив перевірку нарахувань за кожним річним зобов`язанням окремо із застосуванням правильних формул, місцевий суд обґрунтовано погодився із сумою інфляційних втрат у розмірі 5 636,10 грн. 
Водночас, здійснюючи перерахунок 3% річних, суд першої інстанції правомірно виявив, що позивач помилково не врахував наявність 366 днів у високосному 2024 році. Здійснивши власний правильний арифметичний перерахунок за визначені позивачем періоди прострочення, суд першої інстанції обґрунтовано визначив правомірність стягнення 3% річних у сумі 1 878,82 грн, законно відмовивши у задоволенні позовних вимог у частині стягнення надлишково нарахованих 1,66 грн. Кінцевий арифметичний висновок суду першої інстанції є повністю арифметично та методологічно правильним.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку, колегія суддів виходить з того, що відповідно до статті 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23 (пункт 227) викладено чіткий правовий висновок, що у разі закінчення строку договору оренди, на який його було укладено, та невиконання орендарем свого обов`язку з повернення земельної ділянки, належним та ефективним способом захисту порушених прав орендодавця відповідно до пункту 4 частини 2 статті 16 ЦК України є саме зобов`язання орендаря повернути земельну ділянку, яка була предметом цього договору.
Пунктом 8 договору чітко встановлено, що цей правочин укладено строком на 10 (десять) років, відтак, враховуючи дату його укладення (18.08.2015), строк його дії остаточно сплив 18.08.2025, що зумовило припинення договірних відносин та втрату відповідачем права користування майном.
Аргументи відповідача про те, що договір є автоматично поновленим на той самий строк і на тих самих умовах за принципом «мовчазної згоди» (внаслідок продовження користування ділянкою та відсутності заперечень протягом місяця), колегія суддів оцінює критично та повністю відхиляє з огляду на таке.
Оскільки спірний договір оренди землі був укладений 18.08.2015, а будь-які зміни чи додаткові угоди до нього після 16.07.2020 сторонами не вносилися, відповідно до абзацу 4 розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» та статті 32-2 цього Закону, процедура та правила його поновлення регулюються виключно нормами статті 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції Закону України від 04.07.2013 № 406-VII (чинній на момент укладення договору). 
Правила статті 126-1 Земельного кодексу України та статті 33 Закону в редакції після 16.07.2020 на ці правовідносини не поширюються, що підтверджується висновком Верховного Суду у постанові від 06.02.2024 у справі № 926/2284/22.
Зазначені норми права та пункт 8 самого договору оренди прямо передбачали, що для реалізації переважного права на поновлення договору орендар зобов`язаний був не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору (тобто до травня 2025 року) письмово повідомити орендодавця про намір продовжити його дію та обов`язково додати до листа-повідомлення проєкт відповідної додаткової угоди. 
Жодних доказів дотримання цієї процедури СТОВ «Агрофірма Ясенівська» суду не надало, додаткової угоди сторони не підписували, у зв`язку з чим орендар в силу закону повністю втратив переважне право на поновлення договору (аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справах № 313/350/16-ц та № 159/5756/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19). 
Окрім того, наявність у матеріалах справи письмових вимог та претензій позивача, надісланих боржнику, свідчить про наявність явного та офіційного заперечення власника проти продовження будь-яких орендних відносин, що повністю виключає пролонгацію договору.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції проігнорував його «право на врожай» озимих культур, засіяних відповідачем, врожай яких має бути зібраний у червні-липні 2026 року, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з наступних підстав.
По-перше, в порушення статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідач не надав жодних належних, допустимих доказів, які б фактично підтверджували факт здійснення посіву озимих культур саме на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 3520584500:02:000:0331. Самі лише твердження сторони не можуть бути прийняті судом до уваги. По-друге, відповідач достеменно знав, що строк дії договору оренди невідворотно закінчується 18.08.2025. Проводячи будь-які сільськогосподарські роботи чи засіваючи площі культурами, строк дозрівання яких перевищує строк дії договору, орендар діяв виключно на власний підприємницький ризик. Особа, яка допустила правопорушення у вигляді несвоєчасного повернення землі після припинення правового титулу, не може отримувати переваги від своєї неправомірної поведінки та блокувати законне право власника на володіння майном. По-третє, вирішення питання про правову долю посівів або надання будь-яких дозволів на збір врожаю не входять до предмета доказування та захисту у межах даної справи № 912/95/26, оскільки розгляд здійснюється судом в межах заявлених позивачем предмету та підстав позову. 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи, надано належну оцінку зібраним доказам та аргументам сторін, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права. 
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, повністю спростовуються матеріалами справи та не містять підстав для скасування чи зміни рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.03.2026.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006" Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин справі, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Судові витрати

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Ясенівська” залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.03.2026 у справі № 912/95/26 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.
Повна постанова складена та підписана 11.06.2026.

Головуючий суддя С.В. Вінніков

Суддя Л.В. Андрейчук

Суддя Г.В. Левшина