Номер провадження: 22-ц/813/4673/26 
Справа № 518/160/25
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
28.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання Юцикова Д.Є.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 ,
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2025 року
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування якого зазначила, що 28.08.2010 року між сторонами укладено шлюб, про що Першим Приморським відділом РАЦС Одеського МУЮ складено актовий запис за №487. У проваджені Ширяївського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу між сторонами. За час перебування у шлюбі за рахунок спільних з відповідачем коштів у АДРЕСА_1 ними було придбано об`єкт житлової нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 49,7 кв.м, житловою - 24,6 кв.м, який є спільною сумісною власністю сторін. Домовленості щодо поділу нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не досягнуто, що і стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. 
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, яка прийнята судом першої інстанції, ОСОБА_1 просила суд: 1) поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, що перебуває у спільній сумісній власності, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 49,7 кв.м, житловою 24,6 кв.м, 2) виділити ОСОБА_1 в порядку поділу частку у спільному майні подружжя, зокрема у житловій квартирі АДРЕСА_3 , загальною площею 49,7 кв.м, житловою 24,6 кв.м та визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане майно; 3) поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, що перебуває у спільній сумісній власності, а саме: нежитлове приміщення (будівельний номер 65), загальною площею 26,6 кв.м, розташоване на 7-му поверсі будинку АДРЕСА_4 , вартістю 651 168,00 грн, виділивши ОСОБА_1 1/2 його частку, вартістю 325 584,00 грн та визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 18 грудня 2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнив частково. Визнав за ОСОБА_1 право власності на частку у квартирі АДРЕСА_3 , загальною площею 49,7 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Суд першої інстанції виходив з того, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2010 року по 16.05.2025 року та у сімейному праві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини, виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. 20.04.2017 року між ТОВ «Арт Констракшен» (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір №1-13-5/35 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна – квартиру, що розташована в багатоповерховому житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом (тридцять п`ята жемчужина) за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно додаткової угоди №1 від 21.06.2018 року до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35 від 20.04.2017 року про заміну сторони, по домовленості сторін з моменту підписання даної угоди всі права і обов`язки по договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35, підписаному 20.04.2017 між продавцем та покупцем ( ОСОБА_4 ) переходять до покупця-1 ( ОСОБА_2 ). У цей час ОСОБА_2 перебував у шлюбі з позивачем та за цим договором саме він придбав такі права. Відомості щодо дарування таких прав відповідачу відсутні. Вказана квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно ст. 60 СК України, оскільки були придбана під час шлюбу. З огляду на викладене, суд вважав, що ОСОБА_1 має право на визнання за нею права спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальна площа 49,7 кв.м., житлова площа 24,6 кв.м. 
Щодо нежитлового приміщення (будівельний номер 65) за адресою: АДРЕСА_4 , суд вказав, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази укладання між СТ «Лазурні Береги» та ОСОБА_2 договору асоційованого членства №1/65 від 14.11.2019 року та суду не надано належних доказів щодо введення спірного об`єкта нежитлового приміщення (будівельний номер 65) за адресою: АДРЕСА_4 , в експлуатацію. Тобто, обґрунтовані та законні підстави для задоволення позовних вимог у частині нежитлового приміщення (будівельний номер 65) за адресою: АДРЕСА_4 , відсутні. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2025 по справі №518/160/25 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для розгляду справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Згідно абзацу другого договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35 від 20.04.2017 року, покупцем майнових прав по цьому договору вказана мати відповідача - ОСОБА_4 . Згідно п. 5.2 договору, сума договору сплачується у гривні, еквівалентної сумі у 50 291,40 доларів США за курсом міжбанку до долару США на минулий день у тому числі ПДВ 20 % відповідно до п.5.1. договору. Згідно п.5.4. договору сплата суми, вказаної у п.5.2 договору поділена на шість платежів, останній з яких повинен бути сплачений до 20.06.2018 року. Також згідно цього пункту договору, на момент підписання даного договору, покупцем сплачено 49 999,75 гривень за курсом міжбанку, що в еквіваленті становить 1 999,99 доларів США. Тобто, з приведених умов договору від 20.04.2017 року чітко вбачається, що покупцем по договору був не відповідач ОСОБА_2 , а його мати ОСОБА_4 , яка вже на момент підписання договору сплатила за вказану квартиру 49 999,75 гривень за курсом міжбанку, що в еквіваленті становить 1 999,99 доларів США. Крім того, відповідно до п. 2 додаткової угоди №1 від 21.06.2018 року до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35 від 20.04.2017 про заміну сторони, де ОСОБА_4 визначена як покупець, а ОСОБА_2 визначений як покупець 1 – сума у розмірі 1 286 489,75 гривень, у тому числі ПДВ 20%, що в еквіваленті становить суму у розмірі 50 291,40 доларів США, сплачена покупцем продавцеві відповідно до умов договору №1-13-5/35 від 20.04.2017 та зараховується як оплата по виконанню договірних зобов`язань покупцем 1. Також факт оплати ОСОБА_4 усієї вартості об`єкта нерухомого майна по договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35 від 20.04.2017 року підтверджується квитанціями на його оплату на загальну суму у розмірі 1 286 489,75 грн, які усі були видані на ім`я ОСОБА_4 та які знаходяться у матеріалах справи. Тобто, на момент підписання додаткової угоди №1 від 21.06.2018 року ОСОБА_4 були виконані усі її обов`язки, передбачені п. 5.4. договору від 20.04.2017 року, а саме була сплачена повна вартість майнових прав на квартиру, ще до моменту залучення відповідача до договору від 20.04.2017 року. У зв`язку з чим, на відповідача ОСОБА_2 не могли перейти обов`язки покупця даної квартири, передбачені п.5.4. договору від 20.04.2017 року по оплаті квартири, як про це вказано у рішенні суду першої інстанції, оскільки передаючи право на квартиру за додатковою угодою №1, матір фактично безкоштовно передала йому актив, який був вже нею персонально профінансований у повному обсязі. З урахуванням того, що майнові права на вказаний об`єкт нерухомого майна були придбані за рахунок ОСОБА_4 , після чого на підставі додаткової угоди №1 від 21.06.2017 року ці майнові права були нею безкоштовно передані своєму сину відповідачу ОСОБА_2 , то вказаний об`єкт нерухомості є його особистою власністю, який хоч і був набутий у період шлюбу, однак за кошти, які належали йому особисто, тобто за кошти його матері.
Скаржник наголошує, що Приморський районний суд м. Одеси фактично обмежився лише посиланням на ст. 60 СК України щодо презумпції спільності майна подружжя, не врахувавши, що дана презумпція не є абсолютною і може бути спростована одним із подружжя. Стороною відповідача були надані вичерпні та належні докази, які повністю спростовують спільність джерела походження коштів, на які були придбані майнові права на вказаний об`єкт нерухомості, а саме первинність фінансування об`єкта нерухомості: договір від 20.04.2017 року; додаткова угода №1 від 21.06.2018 року, які підтверджують факт того, що право на об`єкт нерухомості у ОСОБА_2 виникло не внаслідок витрачання сімейного бюджету, а в результаті безкоштовної передачі йому майнових прав на цій об`єкт його матір`ю ОСОБА_4 , яка на момент такої заміни вже повністю профінансувала даний об`єкт. Крім того, надані квитанції чітко ідентифікують платника ОСОБА_4 , жодних перерахувань зі спільних рахунків подружжя чи доказів акумулювання спільних доходів для цієї мети матеріали справи не містять. Оскільки позивач ОСОБА_1 не брала участі у набутті майна ані коштами, ані працею, а фінансування здійснювалося виключно за рахунок особистих коштів матері відповідача, спірна квартира у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_2 

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.03.2026 року відкрито апеляційне провадження та  ОСОБА_1 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України. 
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 13.03.2026 отримано представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Єлісєєвим Д. О. 20.03.2026 року о 17:00:48 в електронному кабінеті Електронного Суду, що підтверджується довідкою.
Копію апеляційної скарги та копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 13.03.2026 отримано представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Колосов В. М. 14.01.2026 року о 17:23:11 та 20.03.2026 року о 17:07:29 відповідно в електронному кабінеті Електронного Суду, що підтверджується довідками.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу сторона позивача не скористалася.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Єлісєєв Д. О. просив суд задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду, відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Колосов В. М. просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Із матеріалів справи вбачається, що рішення суду в частині позовних вимог про поділ між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлового приміщення (будівельний номер 65), загальною площею 26,6 кв.м, розташованого на 7-му поверсі будинку АДРЕСА_4 , визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане майно, ніким із сторін в установленому законом порядку не оскаржується, тому в цій частині рішення суду не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2010 року по 16.05.2025 року та у сімейному праві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. 20.04.2017 року між ТОВ «Арт Констракшен» (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір №1-13-5/35 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна – квартиру, що розташована в багатоповерховому житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом (тридцять п`ята жемчужина) за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно додаткової угоди №1 від 21.06.2018 року до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35 від 20.04.2017 року про заміну сторони, по домовленості сторін з моменту підписання даної угоди всі права і обов`язки по договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35, підписаному 20.04.2017 між продавцем та покупцем ( ОСОБА_4 ) переходять до покупця-1 ( ОСОБА_2 ). У цей час ОСОБА_2 перебував у шлюбі з позивачем та за цим договором саме він придбав такі права. Відомості щодо дарування таких прав відповідачу відсутні. Вказана квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно ст. 60 СК України, оскільки були придбана під час шлюбу. З огляду на викладене, суд вважав, що ОСОБА_1 має право на визнання за нею права спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальна площа 49,7 кв.м., житлова площа 24,6 кв.м. Щодо нежитлового приміщення (будівельний номер 65) за адресою: АДРЕСА_4 , суд вказав, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази укладання між СТ «Лазурні Береги» та ОСОБА_2 договору асоційованого членства №1/65 від 14.11.2019 року та суду не надано належних доказів щодо введення спірного об`єкта нежитлового приміщення (будівельний номер 65) за адресою: АДРЕСА_4 , в експлуатацію. Тобто, обґрунтовані та законні підстави для задоволення позовних вимог у частині нежитлового приміщення (будівельний номер 65) за адресою: АДРЕСА_4 , відсутні. 
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 3 частини першої статті 57 СК України).
Згідно ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. 
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). 
Тлумачення статті 61 СК України дає підстави для висновку, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). 
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). 
Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. 
Тобто, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див.: пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Із матеріалів справи вбачається,що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 28 серпня 2010 зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 28 серпня 2010 зроблено відповідний актовий запис №487, що підтверджує свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 28 серпня 2010.
Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 15.04.2025 року по справі №518/2124/24 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №405968603 від 29.11.2024 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 ; дата та час державної реєстрації: 17.04.2019 18:07:41, документи, подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, серія та номер: 1-13-5/35, виданий 20.04.2017, видавник: ТОВ «АРТ КОНСТРАКШЕН», ОСОБА_4 : акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 27.06.2018, видавник: ТОВ «АРТ КОНСТРАКШЕН», ОСОБА_2 ; додаткова угода до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35 від 20.04.2017 про заміну сторони, серія та номер: 1, виданий 21.06.2018, видавник: ТОВ «АРТ КОНСТРАКШЕН», ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 15.01.2019, видавник: ТОВ «БТІ ГРУПП».
Звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, позивач ОСОБА_1 просила суд в порядку поділу майна подружжя виділити їй та визнати за нею право приватної власності на частки квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 49,7 кв.м, житловою 24,6 кв.м., наголошуючи, що цей об`єкт нерухомого майна є їх спільною сумісною власністю, адже набутий за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за рахунок спільних коштів з відповідачем.
Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Апеляційний суд зауважує, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно. Яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
У постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №509/2428/19 викладено висновок про те, що «застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття)». 
Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 638/2341/20 вказував, що «критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя».
У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.
Колегія суддів наголошує, що метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №362/3705/20). 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
ЄСПЛ визнає допустимість застосування у цивільних справах стандарту доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities) (див. наприклад п. 43 рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України», заява №22750/02; рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Khamidov v. russia», заява №72118/01; рішення від 23 серпня 2016 року у справі «J.K. and others v. Sweden», заява № 59166/12) та вказує на його відмінність із стандартом доказування у кримінальних справах - «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). 
На відмінність між стандартами доказування у цивільних та кримінальних справах звертав увагу і Верховний Суд, зокрема у постанові від 21 січня 2026 року у справі №755/9838/23.
Водночас стандарт доказування «баланс ймовірностей» чи «перевага доказів» не є просто припущенням, заснованим на здогадках або підозрах, він обов`язково має ґрунтуватися на певних доказах та їх оцінці судом. 
Велика Палата Верховного Суду у пункті 81 постанови від 18 березня 2020 року у цивільній справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) сформулювала висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).
Отже, цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
З наданих стороною відповідача доказів, яка категорично заперечує поширення правового режиму спільного сумісного майна на об`єкт нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_3 , вбачається, що 20.04.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АРТ КОНСТРАКШЕН» (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35, який регулює відносини між сторонами з приводу купівлі-продажу майнових прав на квартиру, що розташована в багатоповерховому житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом (тридцять п`ята жемчужина) за адресою: АДРЕСА_1 .
Цей договір є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до ст. 656 Цивільного кодексу України (п. 1.1 договору).
Згідно п. 5.2 договору, сума договору сплачується у гривні, еквівалентної 50 291,40 доларів США за курсом міжбанку до долару США на минулий день, у тому числі ПДВ - 20 % відповідно до п.5.1. договору.
У відповідності до п. 5.4 договору, сплата суми договору здійснюється покупцем продавцю поетапно в наступному порядку: 
- на момент підписання даного договору покупцем сплачено 49 999,75 грн за курсом міжбанку, що в еквіваленті становить 1 999,99 доларів США;
- до 28.04.2017 покупець сплачує в національні валюті України еквівалент 10 572,86 долари США у гривнях за курсом міжбанку за минулий день;
- до 20.07.2017 включно покупець сплачує в національні валюті України еквівалент 8 082,54 долари США у гривнях за курсом міжбанку за минулий день на день оплати;
- до 20.10.2017 включно покупець сплачує в національні валюті України еквівалент 8 082,54 долари США у гривнях за курсом міжбанку за минулий день на день оплати;
- до 20.01.2018 включно покупець сплачує в національні валюті України еквівалент 8 082,54 долари США у гривнях за курсом міжбанку за минулий день на день оплати;
- до 20.04.2018 включно покупець сплачує в національні валюті України еквівалент 8 082,54 долари США у гривнях за курсом міжбанку за минулий день на день оплати;
- до 20.06.2018 включно покупець сплачує в національні валюті України еквівалент 5 388,39 долари США у гривнях за курсом міжбанку за минулий день на день оплати.
Матеріали справи містять квитанції до прибуткових касових ордерів, з яких вбачається прийняття від ОСОБА_4 оплат на виконання договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35 від 20.04.2017 року.
При цьому, усі квитанції до прибуткових касових ордерів містять відомості про платника – ОСОБА_4 , тобто сторону договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35 від 20.04.2017 року, а також із вказаних квитанцій вбачається, що оплати здійснені за період з 20.04.2017 по 21.06.2018.
Оплати за квитанцією до прибуткового касового ордеру №1232 від 28.12.2018 на суму 17 532,90 грн, містить інформацію про платника ОСОБА_2 , за твердженням сторони відповідача спрямовані на виконання договору щодо іншого об`єкту нерухомості, а саме нежитлового приміщення.
Відповідачем належних та достатніх доказів на спростування вказаних обставин суду не надано.
В той же час, 21.06.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «АРТ КОНСТРАКШЕН» (продавець), ОСОБА_4 (покупець) та ОСОБА_2 (покупець-1) уклали додаткову угоду №1 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35 від 20.04.2017 про заміну сторони, згідно якої за домовленістю сторін з моменту підписання даної угоди всі права і обов`язки по договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35, підписаному 20.04.2017 між продавцем та покупцем переходять до покупця-1, тобто до ОСОБА_2 .
У п. 2 вказаної додаткової угоди зазначено, що сума в розмірі 1 286 489,75 грн, у тому числі ПДВ – 20 %, що еквівалентно 50 291,40 доларів США, сплачена покупцем продавцеві відповідно до умов договору №1-13-5/35 від 20.04.2017, зараховується як оплата по виконанню договірних зобов`язань покупцем-1. Дана додаткова угода №1 до договору вступає в силу з моменту його підписання і є невід`ємною частиною договору №1-13-5/35 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, як про це визначено у п. 5.
Доказів збільшення суми договору № 1-13/5/35 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 20.07.2017 року матеріали справи не містять. 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ціна договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35, укладеного 20.04.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АРТ КОНСТРАКШЕН» та ОСОБА_4 у розмірі 50 291,40 доларів США станом на дату укладення Товариством з обмеженою відповідальністю «АРТ КОНСТРАКШЕН», ОСОБА_4 та ОСОБА_2 21.06.2018 додаткової угоди №1 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35 від 20.04.2017 про заміну сторони, та відповідно переходу всіх прав та обов`язків по договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35 до ОСОБА_2 , була сплачена в повному обсязі, а саме у розмірі 50 291,40 доларів США ОСОБА_4 .
Колегія суддів також враховує, що дійсність наведених правочинів щодо спірного майна та/або їх удаваність, у тому числі щодо безоплатної передачі прав та обов`язків по договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №1-13-5/35 до ОСОБА_2 стороною позивача не оспорено; жодних доказів щодо участі у набутті спірного майна за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_1 не надала, в той час як обставина фінансування придбання спірного майна виключно за рахунок особистих коштів матері відповідача – ОСОБА_4 підтверджена належними засобами доказування.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на частки у квартирі АДРЕСА_3 , загальною площею 49,7 кв.м., житловою площею - 24,6 кв.м. на вказане уваги не звернув та не врахував джерело походження коштів, за які було придбано спірний об`єкт нерухомості, поділ якого є предметом спору, помилково вважаючи вказане майно спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 , а не особистою приватною власністю ОСОБА_2 , що має наслідком скасування судового рішення в оскаржуваній частині. 

Щодо суті апеляційної скарги 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2025 року в оскаржуваній частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири слід скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири АДРЕСА_3 .
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2025 року в оскаржуваній частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири АДРЕСА_3 , відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 04 червня2026 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

М.В. Назарова