ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/1753/25(5015/5258/12	
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого – судді МАТУЩАКА О.І. 
суддів СКРИПЧУК О.С.
КРАВЧУК Н.М. 

За участю секретаря судового засідання Телинько Я.П.
За участю представників учасників справи від:
апелянта – Лемішко І.П. (адвокат);
боржника – Тищенко О.І. (арбітражна керуюча);

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерне товариство "Концерн "Галнафтогаз" (вх.ЗАГС 01-05/1452/26 від 12.05.2026)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.04.2026 (суддя Чорній Л.З.)

у справі  №914/1753/25 (5015/5258/12)

про  заміну стягувача, поновлення строку пред`явлення наказу до виконання та видачу дубліката наказу

за позовом Приватного підприємства "Фінторін", м. Львів

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Галицька основа", м. Львів,

за участю третьої особи Публічне акціонерне товариство "Концерн "Галнафтогаз", м. Львів,

про стягнення 1 666 002,00 грн.

у межах справи №914/1753/25

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ю БІ СІ Інжинірінг", м. Харків

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Галицька Основа", м. Львів

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Львівської області перебувала справа №5015/5258/12 за заявою ПП «Фінторін» про видачу наказу на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» від 21.09.2012 у справі № 111/07.12.
Ухвалою від 25.12.2012 заяву ПП «Фінторін» про видачу виконавчого документа задоволено. Видано ПП «Фінторін» наказ на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» від 21.09.2012 у справі № 111/07.12 на стягнення з ТОВ «Галицька основа» користь ПП «Фінторін» 966 002,00 грн боргу за невиконані роботи, 700 000,00 грн збитків, 1 700,00 грн сплаченого третейського збору. Присуджено до стягнення з ТОВ «Галицька основа» на користь ПП «Фінторін» 1 609,50 грн судового збору на відшкодування витрат на сплату судового збору за подання заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду.
На виконання вказаної ухвали господарським судом видано відповідні накази.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.06.2025 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «Галицька Основа»; визнано грошові вимоги ТОВ «Ю БІ СІ Інжинірінг» до боржника у розмірі 2 269 746,97 грн; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; призначено розпорядником майна ТОВ «Галицька Основа» арбітражного керуючого Тищенко Оксану Іванівну.
Ухвалою суду від 20.08.2025 визначено перелік визнаних вимог кредиторів ТОВ «Галицька Основа».
Ухвалою суду від 19.11.2025, зокрема, клопотання розпорядника майна Тищенко О.І. від 10.11.2025 про затвердження плану санації ТОВ «Галицька Основа» задоволено; припинено процедуру розпорядження майном боржника; припинено повноваження розпорядника майна; затверджено план санації ТОВ «Галицька Основа»; введено процедуру санації боржника; призначено керуючим санацією арбітражного керуючого Тищенко О.І.
Оприлюднено у встановленому Кодексом України з процедур банкрутства (надалі – КУзПБ) порядку повідомлення про введення процедури санації боржника ТОВ «Галицька Основа».
07.04.2026 АТ «Концерн Галнафтогаз» через систему «Електронний суд» подало заяву про заміну стягувача, поновлення строку пред`явлення наказу до виконання та видачу дубліката наказу.
Ухвалою суду від 13.04.2026 матеріали справи №5015/5258/12 та заяву АТ «Концерн Галнафтогаз» про заміну стягувача, поновлення строку пред`явлення наказу до виконання та видачу дубліката наказу передано за підсудністю до Господарського суду Львівської області для розгляду в межах справи №914/1753/25 про банкрутство ТОВ «Галицька Основа».
Ухвалою суду від 16.04.2026 заяву АТ «Концерн Галнафтогаз» про заміну стягувача, поновлення строку пред`явлення наказу до виконання та видачу дубліката наказу за вх. №1609/26 від 08.04.2026 прийнято до розгляду в межах справи №914/1753/25 про банкрутство ТОВ «Галицька Основа».
Господарський суд Львівської області ухвалою від 23.04.2026 відмовив в задоволенні заяви Акціонерного товариства «Концерн Галнафтогаз» про заміну стягувача, поновлення строку пред`явлення наказу до виконання та видачу дубліката наказу.
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що заявником не доведено наявності підстав для задоволення заяви про заміну стягувача, поновлення строку пред`явлення наказу до виконання та видачу дубліката наказу. Суд виходив із того, що матеріали справи не містять належних доказів переходу до АТ «Концерн Галнафтогаз» права вимоги, зокрема відсутні докази передачі документів за договором відступлення права вимоги, письмової згоди боржника на відступлення права вимоги у випадку, коли така згода передбачена умовами договору, повідомлення боржника про заміну кредитора, а також докази виконання заявником свого обов`язку щодо сплати ціни договору відступлення права вимоги.
Крім того, суд дійшов висновку, що заявником не доведено поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання, оскільки з моменту укладення договору відступлення права вимоги йому було відомо про існування виконавчого провадження, однак він не вжив належних заходів для з`ясування його перебігу та своєчасної реалізації своїх процесуальних прав. У зв`язку з відсутністю підстав для поновлення строку суд також відмовив у видачі дубліката наказу, оскільки така вимога є похідною від питання дотримання або поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
АТ "Концерн "Галнафтогаз" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.04.2026 та прийняти нове рішення, яким подану заяву задовольнити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для заміни стягувача, поновлення строку пред`явлення наказу до виконання та видачі дубліката наказу, оскільки неправильно застосував норми матеріального права та неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення заяви.
Скаржник зазначає, що відсутність у матеріалах справи письмової згоди боржника на відступлення права вимоги не свідчить про її фактичну відсутність та не є підставою для відмови у заміні стягувача. При цьому, апелянт посилається на презумпцію правомірності правочину, передбачену ст. 204 Цивільного кодексу України, та наголошує, що договір відступлення права вимоги не визнаний недійсним у судовому порядку, а тому під час вирішення питання про процесуальне правонаступництво суд першої інстанції не мав правових підстав фактично оцінювати його дійсність.
Крім того, апелянт вважає помилковими висновки суду про недоведеність переходу права вимоги у зв`язку з ненаданням доказів оплати за договором відступлення права вимоги. Відповідно до умов договору право вимоги перейшло до нового кредитора з моменту його укладення, тоді як виконання обов`язку щодо сплати ціни договору не було умовою переходу права вимоги. При цьому, скаржник зазначає, що зобов`язання зі сплати вартості права вимоги було припинене шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.
Також апелянт не погоджується з висновком суду щодо відсутності акта приймання-передачі документів, посилаючись на те, що чинне законодавство та умови договору не передбачають обов`язкового оформлення передачі документів саме таким актом. ПрРазом з тим зазначає, що всі оригінали документів, які підтверджують право вимоги, перебувають у його володінні та вже досліджувалися судом першої інстанції під час розгляду заяви про грошові вимоги у справі про банкрутство.
Щодо поновлення строку пред`явлення наказу до виконання апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не врахував, що строк повторного пред`явлення виконавчого документа повинен обчислюватися з моменту припинення встановленої судом заборони на звернення стягнення на майно боржника. Скаржник стверджує, що не був учасником цивільної справи, в межах якої було накладено та згодом скасовано відповідні заходи забезпечення позову, а тому не був обізнаний про їх скасування. Про вказані обставини йому стало відомо лише після отримання відповідей на адвокатські запити у квітні 2026 року, що, на його думку, свідчить про поважність причин пропуску строку пред`явлення наказу до виконання.
У зв`язку з наведеним скаржник вважає, що за наявності підстав для поновлення строку існують також підстави для видачі дубліката наказу, оскільки оригінал виконавчого документа втрачено, а його відсутність унеможливлює виконання судового рішення.
Крім того, апелянт зазначає про безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, що, на його переконання, позбавило його можливості надати додаткові пояснення та докази, зокрема акт про зарахування зустрічних однорідних вимог, у зв`язку з чим просить суд апеляційної інстанції прийняти зазначений доказ як такий, що не був поданий до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно від нього не залежали.
Щодо нових доказів, які апелянт подав на стадії апеляційного розгляду, колегія суддів зазначає таке.
За змістом ч. ч. 2, 3, 8 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
В ч. 2, 3 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Верховний Суд у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16 виклав правовий висновок щодо застосування ст. 80, 269 ГПК України, відповідно до якого єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Колегія суддів також бере до уваги, що подаючи докази до суду апеляційної інстанції, апелянт просив лише їх долучити до матеріалів справи, однак не просив суд поновити строк на подання таких доказів.
Враховуючи усе в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення поданих доказів без розгляду, а тому такі не враховуються судом при прийнятті рішення у цій справі.
Відзивів на апеляційну скаргу, а також інших додаткових заяв чи клопотань, в порядку ст. 207 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), учасниками справи подано не було.
18.06.2026 у судовому засіданні взяли участь представник апелянта та арбітражна керуюча, які навели доводи та заперечення по суті апеляційної скарги. 
Статтею 326 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно з ч. 1 ст. 327 ГПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» від 21.09.2012 у справі №111/07.12 позов ПП «Фінторін» задоволено, вирішено стягнути з ТОВ «Галицька основа» 966 002,00 грн. боргу за невиконані роботи; 700 000,00 грн збитків у заздалегідь визначеному розмірі; 1 700,00 грн сплаченого третейського збору за розгляд справи в третейському суді.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.12.2012 у справі №5015/5258/12 задоволено заяву ПП «Фінторін», видано наказ на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» від 21.09.2012 у справі № 111/07.12.
До вказаної заяви було долучено копію наказу Господарського суду Львівської області від 05.02.2013 у справі №5015/5258/12 на примусове виконання рішення (ухвали) господарського суду від 25.12.2012. У наказі зазначено, що рішення набрало законної сили 05.02.2013, наказ дійсний для пред`явлення до виконання протягом одного року з наступного дня після набрання судовим рішенням (ухвалою) законної сили.
Надалі ПП «Фінторін» змінило найменування на ПП «Окко-Бізнес Контракт».
23.12.2016 між ПП «Окко-Бізнес Контракт» та ПАТ «Концерн Галнафтогаз» укладено договір про відступлення права вимоги № КГНГ/23-12/16/ П. За цим договором в порядку та на умовах, що ним визначені, кредитор відступає новому кредитору належне кредитору право вимоги кредитора до ТОВ «Галицька Основа» щодо погашення заборгованості по договору підряду №1/1-2-11/371 від 02.11.2012, на загальну суму 1 656 535,27 грн (надалі - право вимоги), а новий кредитор набуває право вимоги у обсязі та на умовах, визначених договором, та зобов`язується оплатити кредитору договірну ціну права вимоги у сумі та у порядку, визначених цим договором.
Відповідно до п. 1.2 договору право вимоги на суму 1 656 535,27 грн, яке відступається кредитором новому кредитору на підставі цього договору, є дебіторською заборгованістю (правом вимоги) кредитора до боржника щодо оплати боргу по договору підряду №1/1-2-11/371 від 02.11.2012 право вимоги (заборгованість) в сумі 1 656 535, 27 грн, визнаною рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» від 21.09.2012 у справі №111/07.12, на примусове виконання якого видано наказ Господарського суду Львівської області від 05.02.2013 у справі №5015/5258/12.
Таким чином, заявник вважає, що відбулась заміна особи в правовідносинах, а тому існують підстави для заміни сторони позивача (стягувача) у справі № 5015/5258/12 з ПП «Фінторін» (нове найменування ПП «Окко-Бізнес Контракт») на його правонаступника - АТ «Концерн Галнафтогаз».
Питання процесуального правонаступництва регламентовані ч. 1 ст. 52 ГПК України, згідно з якою у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.
Під час виконавчого провадження заміна сторони виконавчого провадження відбувається на підставі ч. 1 - 3, 5 ст. 334 ГПК України: у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії виконавчого провадження стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни боржника внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акту цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.
Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника. У кожному конкретному випадку для вирішення питання про можливість правонаступництва господарському суду необхідно досліджувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.
Підставою для процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному правовідношенні, яке настало після відкриття провадження у справі. Тому особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав й обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, із яких виник спір.
Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене ст. 52 ГПК України, є переходом процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19.02.2024 у справі № 910/19326/15.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, вчинення правочинів, наслідком яких є заміна особи в окремому зобов`язанні через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги), є різновидом переходу до особи прав у матеріальних правовідносинах. Внаслідок такої заміни кредитора в матеріальному правовідношенні відбувається його заміна на іншу особу і в процесуальних правовідносинах у визначених законом випадках. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 34/425.
Відповідно до ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. 
Отже, особа, на користь якої видано виконавчий документ, набуває статусу стягувача з моменту видачі такого виконавчого документа, а не з моменту відкриття виконавчого провадження. Водночас заміна стягувача у виконавчому документі іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) допускається на будь-якій стадії судового процесу, в тому числі, до відкриття виконавчого провадження.
Строки, зазначені в частині 1 цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.
Враховуючи наведені норми, заявник не позбавлений права на звернення до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником також і до відкриття виконавчого провадження, однак таке право сторона може реалізувати з урахуванням строків пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Отже, відповідно до ст. 52 ГПК України заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (не впродовж невизначеного терміну), а лише на стадіях судового процесу. Тобто таке право не є абсолютним та обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу.
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення документа до виконання, оскільки у разі пропуску такого строку виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання. Отже, поза межами цього процесуального строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання. Подібні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 34/425 та від 08.02.2022 у справі № 2-7763/10.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 у справі № 2-7763/10 дійшла висновку, що враховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закрите, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. Тому разом із заявою щодо правонаступництва у закритому виконавчому провадженні заявник має здійснювати процесуальні дії, спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а суд має оцінювати це в комплексі.
Якщо ж виконавче провадження на закінчене, але виконавчий документ був повернутий без виконання стягувачу, визначеному у цьому документі, у його правонаступника є потенційна можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання. Але таке право залежить не тільки від реалізації процесуального правонаступництва, але й дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання, передбачених Законом про виконавче провадження. А якщо ці строки пропущені, то разом з питанням правонаступництва має вирішуватись питання поновлення цих строків, оскільки за відсутності підстав поновлення відсутня дійсна процесуальна мета такого правонаступництва.
Отже, не можна замінити сторону виконавчого провадження, яке було закінчене, якщо не існує підстав для відновлення виконавчого провадження, з приводу чого особа має звернутися до суду, надавши переконливі аргументи щодо такого відновлення.
Таким чином, відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання зумовлює неможливість здійснення процесуального правонаступництва (правовий висновок, сформульований у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 34/425 та від 08.02.2022 у справі № 2-7763/10).
З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що вирішення заявлених АТ «Концерн Галнафтогаз» вимог повинно здійснюватися у певній процесуальній послідовності, зумовленій їх взаємозв`язком та похідним характером.
Насамперед суд повинен вирішити питання щодо наявності правових підстав для поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Лише у разі встановлення таких підстав можливим є вирішення питання про заміну стягувача його правонаступником, оскільки процесуальною метою такого правонаступництва є набуття правонаступником можливості реалізувати право на примусове виконання судового рішення. Відповідно, за відсутності підстав для поновлення пропущеного строку відсутня і процесуальна мета здійснення правонаступництва.
Лише після вирішення зазначених питань суд може оцінювати наявність підстав для видачі дубліката виконавчого документа, оскільки відповідно до пункту 19.4 розділу XI «Перехідні положення» ГПК України дублікат виконавчого документа може бути виданий лише за умови звернення із відповідною заявою в межах строку пред`явлення виконавчого документа до виконання або після його поновлення.
Таким чином, за відсутності підстав для поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання суд позбавлений правових підстав для вирішення питання про процесуальне правонаступництво, а відтак і для вирішення питання про видачу дубліката виконавчого документа, оскільки зазначені вимоги є взаємопов`язаними та похідними від вирішення питання щодо поновлення відповідного процесуального строку. 
Частина 1 ст. 329 ГПК України визначає, що у разі пропуску строку для пред`явлення наказу, судового наказу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Наведена норма пов`язує можливість поновлення процесуального строку з обов`язковою наявністю поважної причини (чи причин) пропуску відповідного строку.
Поновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яким останній користується виходячи із поважності причин пропуску строку та наявності обставин, які об`єктивно перешкоджали стягувачу реалізувати своє право на пред`явлення наказу до виконання протягом законодавчо встановленого терміну.
ГПК України не пов`язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку, тобто у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування заяви про його відновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
Поважними визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами.
Причини поважності пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання оцінюються судом, виходячи з обґрунтування поважності цих причин та наданих доказів за правилами ст. 86 ГПК України.
Заявляючи клопотання про поновлення строку для пред`явлення до виконання наказу, виданого Господарським судом Львівської області 05.02.2013 у справі № 5015/5258/12, АТ «Концерн Галнафтогаз» посилається на наявність поважних причин пропуску такого строку.
На обґрунтування заявленого клопотання заявник зазначає, що пропуск строку був зумовлений обставинами, які не залежали від його волевиявлення, а саме відсутністю інформації про скасування заходів забезпечення позову, які, за твердженням заявника, були підставою для повернення виконавчого документа без виконання.
При цьому, заявник вказує, що не був учасником ані справи № 756/11866/14-ц, ані справи № 757/32202/14-ц, у зв`язку з чим ні ухвала про забезпечення позову, ні ухвала про скасування відповідних заходів забезпечення на його адресу не надсилалися. З огляду на це, АТ «Концерн Галнафтогаз» стверджує, що не було обізнане ні про факт застосування заходів забезпечення позову, ні про їх подальше скасування, яке, на його думку, визначало початок перебігу строку повторного пред`явлення наказу до виконання.
За твердженням заявника, про скасування заходів забезпечення позову ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05.06.2018 йому стало відомо лише 03.04.2026 після отримання відповіді на адвокатський запит, а відтак саме зазначені обставини, на його переконання, свідчать про поважність причин пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у від 05.05.2018 у справі № 917/1431/14 питання щодо поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від стягувача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне пред`явлення наказу до виконання, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. При цьому, визначальним при оцінці поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання є встановлення моменту, з якого стягувач мав реальну можливість пред`явити відповідний наказ до виконання.
Судом першої інстанції встановлено, що наказ Господарського суду Львівської області у справі № 5015/5258/12 видано 05.02.2013. На момент видачі наказу діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, ч. 1 ст. 22 якого встановлювала строк пред`явлення виконавчого документа до виконання - 1 (один) рік. Відтак наказ був дійсний для пред`явлення до виконання до 06.02.2014.
До матеріалів справи долучено копію постанови державного виконавця Стрийського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області від 29.06.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №50384956. У постанові стягувачем зазначено ПП «Фінторін». Наказ повернуто без виконання на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII. У постанові виконавець визначив граничний строк повторного пред`явлення – 29.06.2020, оскільки на момент повернення наказу діяла нова редакція Закону України № 1404-VIII "Про виконавче провадження", яка передбачала, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.
Підставою такого повернення наказу слугувала ухвала Оболонського районного суду про забезпечення позову від 10.09.2014 у справі № 756/11866/14-ц, якою, як стверджується в постанові, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ТОВ «Галицька Основа», зокрема на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: 82435, Львівська область, Стрийський районн, с. Грабовець, вул. Поповича, 52а, 52г.
Верховний Суд у постанові від 29.03.2023 у справі № 202/1182/22 (провадження № 61-8190св22) зазначив, що повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляє його права на повторне пред`явлення, однак таке право реалізується виключно в межах встановлених законом строків.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Матеріалами справи підтверджується, що повертаючи наказ стягувачу без виконання у виконавчому провадженні №50384956, державний виконавець підставою такого повернення вказав п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» - законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Отже, з огляду на приписи ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», у цьому випадку перебіг строку повторного пред`явлення наказу до виконання залежав від моменту припинення встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно боржника.
Так, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05.06.2018 у справі №757/32202/14-ц скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 10.09.2014. Саме з цієї дати припинилася дія заборони, яка була покладена державним виконавцем в основу постанови про повернення виконавчого документа без виконання, а відтак, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», саме з 05.06.2018 розпочався перебіг строку повторного пред`явлення наказу до виконання.
Враховуючи, що на момент скасування заходів забезпечення позову діяв Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, яким встановлено трирічний строк пред`явлення виконавчих документів до виконання, останнім днем такого строку було 05.06.2021.
Матеріали справи свідчать про те, що згідно з п. 1.3 договору про відступлення права вимоги №КГНГ/23-12/16/П від 23.12.2016 новий кредитор набуває право вимоги до боржника (право вимагати належного виконання боржником зобов`язання за основним договором) в суму (обсязі), що визначені в п.1.1. цього договору, в день укладення договору. Підписанням цього договору новий кредитор підтверджує, що йому відомо про те, що в процесі примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 05.02.2013 у справі №5015/5258/12 на користь кредитора перераховано грошові кошти в сумі 12 776,23 грн. Сторони досягли згоди, що вказана сума грошових коштів (12 776,23 грн) не становить права вимоги.
Враховуючи вказаний пункт договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що новому кредитору - АТ «Концерн Галнафтогаз» було відомо про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання наказу Господарського суду Львівської області від 05.02.2013 у справі №5015/5258/12, проте заявник не вживав достатніх дій для з`ясування ходу виконавчого провадження, користування своїми процесуальними правами на подання заяви про поновлення строку пред`явлення наказу до виконання та заміну стягувача у виконавчому провадженні.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності поважних причин пропуску такого строку та погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність поважних причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання з огляду на таке.
Як встановлено матеріалами справи, 23.12.2016 АТ «Концерн Галнафтогаз» набуло право вимоги за договором про відступлення права вимоги, а відтак саме з цього моменту стало заінтересованою особою у належній реалізації права на примусове виконання судового рішення та мало діяти добросовісно, розумно і з належною процесуальною обачністю, вживаючи усіх необхідних заходів для встановлення фактичного стану виконання судового рішення, перебігу виконавчого провадження та наявності чи відсутності обставин, які перешкоджають його виконанню.
Посилання апелянта на те, що йому не було відомо про скасування заходів забезпечення позову, оскільки він не був учасником цивільних справ №756/11866/14-ц та №757/32202/14-ц, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Сам по собі факт неучасті у зазначених цивільних справах не свідчить про існування об`єктивних та непереборних перешкод для своєчасного звернення із заявою про поновлення строку чи вчинення інших процесуальних дій. Апелянт, усвідомлюючи, що набув право вимоги, яке підтверджене судовим рішенням та виконавчим документом, повинен був проявити належну зацікавленість щодо реалізації такого права та систематично з`ясовувати стан виконавчого провадження.
Як правильно встановив суд першої інстанції, апелянту було відомо про існування виконавчого провадження, оскільки матеріали справи містять відомості про часткове виконання наказу та перерахування стягнутих коштів первісному кредитору. Отже, заявник був обізнаний про те, що наказ перебував на примусовому виконанні, однак протягом майже десяти років після укладення договору відступлення права вимоги не звертався ні до органу державної виконавчої служби із запитами щодо стану виконавчого провадження, ні до суду із заявою про заміну стягувача чи поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Доводи апелянта про те, що лише у квітні 2026 року після отримання відповідей на адвокатські запити йому стало відомо про ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05.06.2018 про скасування заходів забезпечення позову, не можуть бути визнані поважною причиною пропуску строку.
Отримання відповідної інформації лише у 2026 році є наслідком виключно тривалої бездіяльності самого заявника, який протягом багатьох років не здійснював жодних дій, спрямованих на перевірку стану виконавчого провадження та можливості повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання. Саме по собі пізніше отримання інформації про певну процесуальну обставину не свідчить про неможливість отримати її раніше за умови належної процесуальної поведінки особи.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що чинним законодавством не передбачено обов`язку сторони виконавчого провадження з`ясовувати результати розгляду інших судових справ. У цьому випадку предметом оцінки є не наявність чи відсутність такого нормативно встановленого обов`язку, а питання поважності причин пропуску процесуального строку. Особа, яка просить поновити такий строк, повинна довести існування об`єктивних, непереборних обставин, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду. Натомість наведені заявником обставини свідчать лише про невчинення ним протягом тривалого часу необхідних дій щодо реалізації належного йому права вимоги.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що обставини скасування заходів забезпечення позову не позбавляли заявника можливості звернутися до суду із заявою про заміну стягувача значно раніше, а також не перешкоджали йому отримувати інформацію про перебіг виконавчого провадження від органу державної виконавчої служби після набуття права вимоги.
Суд апеляційної інстанції вважає безпідставним покликання апелянта на неврахування судом першої інстанції Закону України № 2129-IX від 15.03.2022 "Про внесення зміни до розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", який регулює роботу виконавців під час воєнного стану, який набрав чинності 26.03.2022. Апелянт покликається на те, що зазначеним Законом встановлено, що визначені Законом України "Про виконавче провадження" строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Вказаний Закон набрав чинності після закінчення строку пред`явлення до виконання наказу у цій справі (05.06.2021).
За змістом пояснювальної записки до проекту Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та безпосередньо за змістом зазначеного Закону вбачається, що пунктом 10-2 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" унормовано не лише переривання строків, визначених цим законом, але й прямо зазначено на які суб`єкти та випадки такі вимоги поширюються. Тобто застосування зазначеної норми повинне здійснюватися із урахуванням її загального змісту (контексту).
Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» від 21.09.2012 у справі №111/07.12 свідчить про те, що предметом спору є стягнення заборгованості з юридичних осіб, яка виникла внаслідок невиконання договору підряду.
Отже, у цій справі виконання наказу у третейській справі не стосується відносин за участю осіб (як юридичних, так і фізичних), пов`язаних з державою-агресором; фізичних осіб - боржників, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби; юридичних осіб - боржників, самозайнятих осіб (які використовують найману працю фізичних осіб), на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями; пенсії, стипендії (крім рішень про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення, та рішень, боржниками за якими є громадяни російської Федерації), податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відтак виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» від 21.09.2012 у справі №111/07.12, на виконання якого господарським судом було видано наказ, не стосується тих випадків та осіб, на які поширюються положення пункту 10-2 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про виконавче провадження". Доказів протилежного апелянтом не надано.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання стався не внаслідок об`єктивних і непереборних обставин, а через тривалу пасивну поведінку заявника, що виключає можливість визнання наведених ним причин поважними та, відповідно, поновлення такого строку.
Враховуючи зазначене, відсутня процесуальна мета здійснення правонаступництва, оскільки реалізація права нового кредитора на примусове виконання судового рішення є неможливою у зв`язку із закінченням строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відсутністю підстав для його поновлення.
Відтак за відсутності підстав для поновлення зазначеного строку у суду відсутні правові підстави для розгляду по суті заяви АТ «Концерн Галнафтогаз» про заміну стягувача його правонаступником, оскільки вирішення питання процесуального правонаступництва у такому випадку не призведе до досягнення мети виконавчого провадження - виконання судового рішення.
Саме тому доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду першої інстанції стосовно недоведеності переходу права вимоги, відсутності письмової згоди боржника, ненадання акта приймання-передачі документів, а також інших обставин, пов`язаних із матеріальним правонаступництвом, не підлягають оцінці судом апеляційної інстанції, оскільки за встановленої відсутності підстав для поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання вони не впливають на правильність висновку суду про відмову у задоволенні заяви.
Пунктом 19.4 Перехідних положень ГПК України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.
За твердженнями апелянта, оригінал наказу Господарського суду Львівської області від 05.02.2013 у справі №5015/5258/12 не повертався АТ «Концерн Галнафтогаз», у заявника наявна лише копія наказу.
У постанові Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №916/924/16 викладено правовий висновок, що під час вирішення питання про можливість видачі судом дубліката виконавчого документа на підставі звернення особи до суду з такою заявою обов`язковому з`ясуванню підлягають обставини дотримання заявником строку, встановленого для пред`явлення виконаного документа до виконання.
Cуд звертає увагу, що видача дублікату наказу можлива лише до закінчення строку, встановленого для пред`явлення до виконання або після поновлення такого строку за рішенням суду у порядку ст. 329 ГПК України, у випадку, якщо заявником буде доведена поважність причин пропуску строку.
Оскільки у цій справі суди дійшли висновку про відсутність поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу Господарського суду Львівської області від 05.02.2013 у справі №5015/5258/12 до виконання, то місцевий господарський суд, із висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, правомірно встановив відсутність підстав для задоволення заяви в частині видачі дублікату наказу.
Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково мотивував відмову у задоволенні заяви дослідженням обставин, пов`язаних із наявністю підстав для процесуального правонаступництва, оскільки за встановленої відсутності поважних причин пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання питання щодо здійснення процесуального правонаступництва не підлягало вирішенню по суті.
Водночас висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви АТ «Концерн Галнафтогаз» є правильним, оскільки відсутність підстав для поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання виключає можливість задоволення також вимог про заміну стягувача та видачу дубліката виконавчого документа.
За таких обставин апеляційна скарга по суті не підлягає задоволенню, однак мотивувальна частина ухвали Господарського суду Львівської області від 23.04.2026 підлягає зміні шляхом викладення її мотивів у редакції, наведеній у цій постанові, тоді як резолютивна частина зазначеної ухвали підлягає залишенню без змін.
Судові витрати.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В силу положень ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за апелянтом.
Керуючись ст. 11, 74, 129, 269 - 270, 275, 277, 281- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерне товариство "Концерн "Галнафтогаз" задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.04.2026 у справі №914/1753/25 (5015/5258/12) змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У решта частині оскаржувану ухвалу залишити без змін. 

3. Судовий збір за розгляд справи залишити за апелянтом.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя О.І. МАТУЩАК 

Судді Н.М. КРАВЧУК

О.С. СКРИПЧУК