Справа № 338/1411/25 
Провадження № 11-кп/4808/288/26 
Категорія ч.4 ст.185 КК України  
Головуючий у 1 інстанції Шишко 
Суддя-доповідач    

ОСОБА_1 И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №12025091120000134 за апеляційною скаргою прокурора Богородчанського відділу Івано-Франківської окружної прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_9 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2026 року, яким 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Івано-Франківського міського суду від 02.08.2023 року за ч. 2 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України до покарання у виді арешту строком на 4 місяці та штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн; вироком Івано-Франківського міського суду від 21.05.2024 року за ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік; вироком Богородчанського районного суду від 05.09.2025 за ч. 1 ст. 125 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України до покарання у виді 2 місяців позбавлення волі, 
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.3 ст.357 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, ч.3 ст.357 КК України та призначено покарання :
- за ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України – 3 роки позбавлення волі;
- за ч.3 ст.357 КК України – 1 рік обмеження волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі. 
Також судом вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 вчинив крадіжку, тобто таємне викрадення чужого майна, повторно та в умовах воєнного стану, а також незаконне заволодіння паспортом. 
Кримінальні правопорушення скоєно за таких обставин.
ОСОБА_7 , близько 15 години 30 хвилин 12 вересня 2025 року, перебуваючи на території закладу швидкого харчування «Love Lavash», що знаходиться на вул. Шевченка,49-А у селищі Богородчани Богородчанської територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області, побачив на лавці жіночу сумку чорного кольору, в якій знаходився мобільний телефон марки «Google Pixel», мобільний телефон марки «Lenovo», блютуз колонка марки GRAND-Х та паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 , яку того ж дня остання залишила на вказаній лавці.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та з метою особистого незаконного збагачення, в умовах воєнного стану, вважаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, а також усвідомлюючи, що ця сумка належить комусь із місцевих жителів чи відвідувачів закладу «Love Lavash» та розуміючи, що власник може повернутись за своїм майном, таємно викрав жіночу сумку чорного кольору, вартістю 113 гривень, яку відкрив та виявив речі потерпілої, а також документи, зокрема мобільний телефон марки «Google» моделі «Pixel 3», вартістю 2289 гривень, мобільний телефон марки «Lenovo», моделі «P2a42», вартістю 1477 гривень, портативну колонку марки «GRAND-X», моделі «BTS-5DB», вартістю 230 гривень та паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 18.06.2025 органом 2610 на ім`я потерпілої ОСОБА_10 .
Після вчинення крадіжки ОСОБА_7 із викраденим майном та паспортом залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився ними на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_10 майнової шкоди на суму 4109 грн. 
Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Богородчанського відділу Івано-Франківської окружної прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу. Просив вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2026 року скасувати з підстав істотного порушення кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначених покарань особі обвинуваченого та тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі, за ч.3 ст. 357 КК України – 1 рік обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, з врахуванням вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.11.2025 року, призначити остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно. В решті вирок залишити без зміни.
Зокрема, вважає, що судом не в повній мірі враховано те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, в тому числі, за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не став та повторно вчинив кримінальні правопорушення. Також поза увагою суду залишилась досудова доповідь органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та рівень його небезпеки для суспільства є високим. За наведених обставин, призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України – у виді позбавлення волі на строк три роки, є надто м`яким.
Крім того, судом не призначено остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України. Так, вироком Івано-Франківського міського суду від 24.11.2025 року ОСОБА_11 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень.
До початку апеляційного розгляду прокурор подав зміни до апеляційної скарги. Зокрема, вказував, що вирок Івано-Франківського міського суду від 24.11.2025 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу було скасовано вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 22.04.2026 року в частині призначеного покарання. 
Просив вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2026 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі, за ч.3 ст. 357 КК України – 1 рік обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань за вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.11.2025 року, скасованого в частині призначеного покарання вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 22.04.2026 року, призначити остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно. В решті вирок залишити без зміни.
Під час апеляційного розгляду:
- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити;
- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора.
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. 
Розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і встановлені судом фактичні обставини вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, доведеність його вини та кваліфікація дій за ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК України у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється. 
В апеляційній скарзі прокурор висловив свою незгоду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.
Зокрема, прокурор за зазначає про безпідставне застосування судом вимог ст.69 КК України при призначенні покарання та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особі обвинуваченого внаслідок м`якості. 
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Згідно з ч. 3 ст. 65 КК України підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтями 69 і 69-2 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Постановою Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального Закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі, а висновки суду належним чином мотивовані.
Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином (ч. 4 ст. 185 КК України) та кримінальним проступком (ч. 3 ст. 357 КК України), дані про особу обвинуваченого, який посередньо характеризується, до затримання працював різноробочим, розлучений, на амбулаторному лікуванні у лікаря нарколога та психіатра не перебуває; думку потерпілої, яка не має до обвинуваченого претензій матеріального чи морального характеру й просить його суворо не карати, а також наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 – щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставинами, які обтяжують покарання суд визнав рецидив злочинів.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі прокурора не заперечується наявність відповідних обставин, які визнані судом як такі, що пом`якшують покарання та були враховані при призначені покарання. 
Суд першої інстанції також врахував досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та рівень його небезпеки для суспільства є високим. 
Колегія суддів звертає увагу, що у зазначеній досудовій доповіді орган пробації вказав про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства у винятковому порядку, за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних правопорушень. 
Враховуючи особу винного, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, зважаючи на незначну вартість викраденого майна, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, а саме нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.185 КК України – у виді позбавлення волі на строк 3 роки, та за ч. 3 ст. 357 КК України, в межах санкції статті, у виді обмеження волі на строк 1 рік. Остаточне покарання обвинуваченому суд призначив відповідно до ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ч. 1 ст. 69 КК України, навів достатні мотиви прийняття такого рішення, обґрунтував свої висновки стосовно того, що визнані судом у вироку обставини, які пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та перебувають в такому співвідношенні одна з одною, що можна впевнено стверджувати про необхідність призначення обвинуваченому більш м`якої реальної міри покарання, ніж передбачено санкцією ч. 4 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі.
Водночас, наведені в апеляційній скарзі доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.
Оскаржуваним вироком обвинуваченому ОСОБА_7 призначено покарання за ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України – 3 роки позбавлення волі, за ч.3 ст.357 КК України – 1 рік обмеження волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі. 
Разом з тим, прокурор в апеляційних доводах зазначив про те, що судом першої інстанції не враховано те, що ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України вироком Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2025 року, який скасовано вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року в частині призначеного покарання.
Так, вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року задоволено апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_12 . Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України в частині призначеного покарання скасовано та постановлено в частині новий вирок. Визнано ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, з врахуванням вироку Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2025 року призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 місяці та штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно. 
Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_7 відбув покарання за вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року у виді позбавлення волі на строк 2 місяці, проте штраф не сплатив.
Кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК України, за які ОСОБА_7 засуджено оскаржуваним вироком, вчинено ним 12 вересня 2025 року, тобто до ухвалення вироку Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2025 року.
Відповідно до вимог ч. 4 ст.70 КК України якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Згідно з правилами складання покарань, визначених ч.3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
За таких обставин, при призначенні остаточного покарання ОСОБА_7 необхідно врахувати положення ч.4 ст. 70 КК України та призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, застосувавши принцип складання покарань, з ухваленням рішення про самостійне виконання покарання у вигляді штрафу, за правилами ч. 3 ст. 72 КК України. 
Відповідно до ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Відповідно до ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю або частково та ухвалити новий вирок.
За приписами ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Апеляційний суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином (ч. 4 ст. 185 КК України) та кримінальним проступком (ч. 3 ст. 357 КК України), дані про особу обвинуваченого, який посередньо характеризується, до затримання працював різноробочим, розлучений, на амбулаторному лікуванні у лікаря нарколога та психіатра не перебуває; думку потерпілої, яка не має до обвинуваченого претензій матеріального чи морального характеру й просить його суворо не карати.
Колегія суддів визнає обставинами, що пом`якшують покарання – щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, колегія суддів визнає рецидив злочинів. 
Колегія суддів також враховує досудову доповідь Івано-Франківського районного сектору №1 філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області, відповідно до якої ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та рівень його небезпеки для суспільства є високим.
Враховуючи вищезазначені обставини, у їх сукупності, колегія суддів вважає що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України – у виді позбавлення волі на строк 3 роки, ч. 3 ст. 357 КК України – у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Крім того, на підставі ч. 4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань, призначених вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року та цим вироком, ОСОБА_7 необхідно призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. 
Колегія суддів вважає, що саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, цілком відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.
З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання – скасуванню з ухваленням у цій частині нового вироку.
Керуючись ст.ст. 370,374,404,405,407,409,413,418,419,420,421 КПК України, колегія суддів,-
у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Богородчанського відділу Івано-Франківської окружної прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2026 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок.
Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК України.
Призначити ОСОБА_7 покарання:
за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України – у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;
-за ч. 3 ст. 357 КК України – у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ч. 4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань, призначених цим вироком та вироком Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року, ОСОБА_7 призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки та штрафу у розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень. 
Покарання у виді штрафу, відповідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК України, виконувати самостійно.
В решті вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2026 року залишити без змін.
Вирок Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення. 

Головуючий суддя        ОСОБА_2 

Судді:         ОСОБА_3 

ОСОБА_4