26.05.26
22-ц/812/197/26
Єдиний унікальний номер судової справи 490/4194/25
Номер провадження 22-ц/812/197/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

26 травня 2026 року місто Миколаїв
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,
з секретарем судового засідання – Повертайленко Ю.В.,

за участю: представника позивача Питька Д.В.,
відповідача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1  рішення, яке ухвалене Центральним районним судом міста Миколаєва 24 жовтня 2025 року, під головуванням судді Шолох Л.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, 

УСТАНОВИЛА:

У травні 2025 року Приватне акціонерне товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі – ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» відповідно до мети та предмету діяльності є суб`єктом господарської діяльності з постачання теплової енергії споживачам міста Миколаєва.
В опалювальних сезонах 2022-2025 років позивач здійснював постачання теплової енергії до житлового будинку АДРЕСА_1 .
З метою забезпечення теплом об`єктів житла та інших об`єктів на початку опалювальних сезонів 2021-2025 років після зниження середньодобової температури зовнішнього повітря до +8С і нижче, на виконання рішень виконавчого комітету були розпочаті опалювальні сезони та підписані наряди, що свідчить про підключення до систем опалення. 
На відповідачів було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для розрахунків за надані послуги з теплопостачання.
Нарахування відповідачам сум оплати за спожиту теплову енергію за період з 01 березня 2022 року по 01 травня 2025 року здійснювалось за тарифами, зазначеними у рішеннях виконавчого комітету Миколаївської міської ради, які містяться на офіційному сайті позивача та є загальнодоступною інформацією. 
Позивачем було надіслано відповідачам попередження №791-ф10 від 10 грудня 2024 року, вимоги якого залишились без задоволення. 
Позивач вказував, що ним було надано теплову енергію за період з 01 березня 2022 року по 01 травня 2025 року на суму 14 196 грн. 66 коп., за яку відповідачі не сплатили, отже не виконали своїх зобов`язань в повному обсязі, чим завдано позивачу матеріальну шкоду. 
Посилаючись на викладені обставини, ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» просило стягнути на його користь з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14 196 грн. 66 коп. заборгованості за спожиту теплову енергію, та 3 028 грн. сплаченого судового збору.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 жовтня 2025 року позов ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» задоволено.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» борг за спожиту теплову енергію у розмірі 14 196 грн.99 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» судовий збір по 1 009 грн. 33 коп. з кожного.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його підставності, доведеності заявлених позовних вимог про стягнення з відповідачів боргу за теплову енергію у визначеному позивачем розмірі.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , вказуючи на незаконність судового рішення, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дав оцінку тим обставинам, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за адресою: АДРЕСА_2 та не користуються послугами ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ». Також суд не дав оцінку тому, що борг виник в результаті форс-мажорних обставин (воєнний стан, втрата роботи та доходу).
Відповідач зазначала, що суд першої інстанції не керувався законами, на які вона звертала увагу в відзиві на позов та не обґрунтував підстав для задоволення позову. Суд не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_1 отримує мінімальну заробітну плату, яка за період воєнного стану не підвищувалась і на цей мінімум їй доводиться утримувати себе та піклуватися про тварин.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.
Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судове рішення таким вимогам відповідає в повному обсязі.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статі 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником частини квартири АДРЕСА_3 (а.с.6). З пояснень останньої слідує, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 також є власниками вищевказаного майна. 
Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7).
На підтвердження здійснення постачання теплової енергії до вказаного будинку в опалювальних сезонах 2021-2025 років позивачем були надані відповідні наряди на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону (а.с.8,9,10).
За адресою квартира АДРЕСА_3 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2025 року у справі №490/2905/25 відмовлено у видачі судового наказу за заявою ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за спожиту теплову енергію (а.с.4).
Станом на 26 травня 2025 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 наявна заборгованість в загальному розмірі 14 196 грн. 66 коп. (а.с.5).
Відповідно до положень ст.ст.319,322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.
Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо виконання умов договору про надання послуг з постачання теплової енергії.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ. 
Згідно із ст.1 цього Закону житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пункт 5 частини другої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено порядок оплати житлово-комунальних послуг, за яким споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги.
Законом України «Про теплопостачання» встановлено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.
Постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.
Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року №1198 (які діяли на час виникнення спірних правовідносин), визначено споживача теплової енергії, як фізичну особу, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридичну особу, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
Нормами ст.322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як встановлено на підставі ч.5 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21 серпня 2019 року (в редакції постанови №1022 від 08 вересня 2021 року) (далі – Правил), 01 жовтня 2021 року на офіційному сайті ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» (https://ntec.mk.ua) була опублікована інформація щодо затвердження типового публічного договору приєднання, текст типового індивідуального договору про послуги постачання теплової енергії та форму заяви до нього.
Відповідно до п.13 Правил індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем.
Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.
Згідно п.5. ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ між позивачем та відповідачами діє індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання. 
Відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку сплачувати надані послуги.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі №6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі №750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.
Постачання теплової енергії відповідачам зафіксовано: нарядами про підключення опалення за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з розрахунком, наданим позивачем, внаслідок невиконання відповідачами своїх зобов`язань зі своєчасної та повної сплати за спожиту теплову енергію, визначеного на підставі вартості щомісячних обсягів спожитої теплової енергії, за період з березня 2022 року по травень 2025 року утворилася заборгованість в розмірі 14 196 грн. 66 коп. 
Відповідачі цей розрахунок не спростували та своїх контррозрахунків не навели.
Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Встановивши, що відповідачі з березня 2022 року фактично отримували надані послуги з теплопостачання, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з них вказаної заборгованості.
Доказів того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не користувалися послугами за теплопостачання за вищевказаний в позовній заяві період, відповідачами не надано.
Доводи апеляційної скарги про низький дохід не звільняє від обов`язку сплачувати вартість отриманих комунальних послуг.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача ОСОБА_1 по суті спору та їх відображення в судовому рішенні, питання вмотивованості висновків, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, стороні відповідача надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
Враховуючи викладене, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, а зводяться до заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів. 
Отже, задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.
Головуючий       Т.В. Серебрякова 
Судді:        В.В. Коломієць
Н.О. Тищук
Повний текст судового рішення
складено 29 травня 2026 року