П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/3912/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Жданкіна Наталія Володимирівна 
Суддя-доповідач: Моніч Б.С. 
11 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Білої Л.М.  Гонтарука В. М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по 26.02.2025 та зобов`язання вчинити відповідні дії.
Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по 26.02.2025.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по 26.02.2025.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по 26.02.2025 включно в розмірі 121184,75 грн. (сто двадцять одна тисяча сто вісімдесят чотири гривні 75 копійок).
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом начальника військової частини НОМЕР_1 № 33-ОС від 01 лютого 2022 року ОСОБА_1 з 01.02.2022 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
При звільненні з позивачем не проведено повного розрахунку за усіма видами забезпечення, в тому числі не виплачено індексацію грошового забезпечення.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.11.2024 по справі №120/6960/23 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення в сумі 4441 гривні 99 копійок за період з 01.03.2018 по 01.02.2022, врахувавши при цьому раніше виплачені суми індексації.
На виконання цього судового рішення відповідачем 26.02.2025 виплачено позивачу кошти в сумі 121184,75 гривень (на виконання рішення по справі №120/6960/23).
Позивач, вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення за період з 02.02.2022 по 26.02.2025, звернувся з цим позовом до суду.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюються норми КЗпП України у частині встановлення відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд врахував, що з 19.07.2022 діє редакція статті 117 КЗпП України, якою передбачено, що роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
Керуючись принципом розумності, справедливості та пропорційності, суд зменшив відшкодування до суми, співмірної з порушенням, та дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 121184,75 грн., що відповідає 100% розміру недоотриманої суми грошового забезпечення, нарахованого на виконання рішення суду по справі №120/6960/23.
За встановлених обставин суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по 26.02.2025 включно.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Апелянт зазначив, що з аналізу норм ст.116, ст.117 КЗпП України можна дійти до висновку, що зазначені норми є мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Позивач вже звертався з позовом про стягнення середнього заробітку. На виконання рішень судів, які набрали законної сили, по справі №120/3409/23, посадовими особами відповідача забезпечено її виконання, здійснено нарахування та виплату позивачу коштів середнього заробітку за період з 02.02.2022 по 01.08.2022, що виразилось у проведенні виплати розміром 33115,93 грн. з урахуванням утриманих податків та зборів, що підтверджується платіжною інструкцією №4269 від 17.11.2023 з реєстром перерахувань на карткові рахунки.
Фактично спірні правовідносини по даній справі №120/3912/25 у визначеному законодавством порядку судового розгляду вирішуються під час розгляду в судах справи №120/3409/23, оскільки в будь якому випадку граничний термін виплати середнього заробітку в обох справах обмежений датою 01.08.2022 року, тобто охоплюється розглядом справи №120/3409/23, а тому правових підстав для повторного звернення до суду з тих же самих підстав у позивача не було, а тому його вимоги являються незаконними в повному обсязі.
Повторне стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку виплати всіх сум при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України призведе до застосування до відповідача подвійної відповідальності за одне і теж порушення.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією із встановлених Державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин"; далі - Закон №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Колегія суддів також зазначає, що до 19.07.2022 правове регулювання відповідних правовідносин здійснювалося згідно з положеннями статті 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 3248-IV та були припинені на момент чинності дії цієї статті в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини в період до 19.07.2022 підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції), а в період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми цієї статті (у новій редакції Закону № 2352-IX).
З наведеного випливає, що спірний період щодо стягнення середнього заробітку в цій справі та застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України умовно варто поділити на дві частини: до 19.07.2022 (до набрання чинності Закону № 2352-IX) та після запроваджених до неї змін, що діють із 19.07.2022.
Такий підхід узгоджується з правовою позицією, яку висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 10.04.2024 в справі № 360/380/23, від 29.01.2024 в справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 в справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 в справі № 560/831/23, від 29.02.2024 в справі № 460/42448/22, від 14.03.2024 в справі № 560/6960/23, від 30.11.2023 в справі № 380/19103/22.
Отже, спірний період стягнення середнього заробітку в цій справі охоплюється часовим проміжком із 02.02.2022 по 26.02.2025, а тому його умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.
При цьому, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Відповідач наполягає на відстутності підстав для задоволення позову, оскільки позивач вже неодноразово звертався з позовом про стягнення середнього заробітку, тому за зазначений період буде не справедливим стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів враховує наступне.
Як встановлено судом, остаточною датою закінчення проходження військової служби позивачем є 01 лютого 2022 року.
При звільненні з позивачем не проведено повного розрахунку за усіма видами забезпечення. 
На виконання рішення суду у справі №120/7809/22 відповідач 09.03.2023 здійснив виплату належних позивачеві коштів в сумі 118 545, 89 грн.
Позивач, вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду з відповідним позовом.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14.06.2023 за результатами розгляду справи №120/3409/23, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме визначено: «Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 року по 01.08.2022 року. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 року по 01.08.2022 року в розмірі 69 560,11 грн.».
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2023 по справі №120/3409/23 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково, а саме визначено: «Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року змінити, виклавши абзац третій його резолютивної частини наступним чином: "Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по 01.08.2022 в розмірі 41137,85 грн з урахуванням обов`язкових платежів та виплат" В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14.06.2023 залишено без змін.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 30 вересня 2025 року у цій справі постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року у справі №120/3409/23 скасував, справу №120/3409/23 направив на новий розгляд до Сьомого апеляційного адміністративного суду.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2026 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року змінено виклавши абзац третій його резолютивної частини наступним чином:
"Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по 08.03.2023 в розмірі 102 163 (сто дві тисячі сто шістдесят три) грн 89 коп., з урахуванням обов`язкових платежів та виплат".
В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14.06.2023 залишено без змін.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.11.2024 по справі №120/6960/23 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення в сумі 4441 гривні 99 копійок за період з 01.03.2018 по 01.02.2022, врахувавши при цьому раніше виплачені суми індексації.
На виконання цього судового рішення відповідачем 26.02.2025 виплачено позивачу кошти в сумі 121184,75 гривень (на виконання рішення по справі №120/6960/23).
Позивач, вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення за період з 02.02.2022 по 26.02.2025, звернувся з позовом до суду вже у цій справі.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з того, що у спірних правовідносинах остаточний розрахунок з позивачем на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20.11.2024 по справі № 120/6960/23 відповідачем 26.02.2025 виплачено позивачу кошти в розмірі 121184,75 грн, а періодом затримки розрахунку при звільненні є проміжок часу з 02.02.2022 (перший день після виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) до 26.02.2025 (день остаточного розрахунку із позивачем).
Водночас суд застосувавши принцип співмірності, дійшов висновку, що пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, буде визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплату у сумі 121184,75 грн.
Позивач не заперечує проти визначеного розміру відшкодування та не оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, що виключає підстави для його перегляду в цій частині.
Стосовно доводів скаржника, що при стягненні в цьому випадку середнього заробітку, відбудеться застосування подвійної відповідальності роботодавця у формі стягнення середнього заробітку, оскільки позивач вже звертався до суду щодо виплат середнього заробітку в інших справах, то колегія суддів зазначає, що такий висновок не відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній в постановах від 17 липня 2025 року у справі № 160/18656/22, 29 квітня 2026 року у справі № 580/2562/24.
Так, Верховний Суд зазначив, що кожне з порушень роботодавця є самостійним порушенням трудових прав працівника, які мають різний предмет, підставу та наслідки, що унеможливлює зменшення відповідальності за одним із цих порушень шляхом врахування відповідальності за інше. Кожне з цих порушень породжує окрему відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України, яка передбачає компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум, незалежно від періоду чи суб`єктного складу.
Отже, доводи апеляційної скарги про наявність подвійного стягнення середнього заробітку за один і той самий період є помилковим, оскільки йдеться про реалізацію працівником права на повне відшкодування шкоди, спричиненої різними формами бездіяльності роботодавця.
Разом з тим, як зазначалося, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Як встановлено судом у справі №120/3409/23, середньоденна заробітна плата позивача за останні два повні календарні місяці, що передували звільненню, становить 384,31 грн.
Затримка розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по 18.01.2023 (обмеження виплати шістьма місяцями з 18.07.2022) становить 351 (167+184) день, а отже розмір коштів пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні позивача, мав би складати 134892,81 гривень (384,31 гривень х 351 день).
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2026 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 червня 2023 року, з урахуванням постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2026 року стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по 08.03.2023 в розмірі 102 163 (сто дві тисячі сто шістдесят три) грн 89 коп.
При цьому, як встановлено судом, розрахований відповідно до статті 117 КЗпП України розмір середнього заробітку за період з 02.02.2022 по 18.01.2023 (обмеження виплати шістьма місяцями з 18.07.2022) становить 134892,81 грн.
Отже, з урахуванням вже присудженої на користь позивача суми середнього заробітку у розмірі 102163,89 грн, невідшкодованою залишається різниця між граничним розміром відповідальності, визначеним законом, та фактично стягнутою сумою, що становить 32728,92 грн (134892,81 грн – 102163,89 грн).
Колегія суддів зазначає, що право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум не може бути нівельоване лише з підстави попереднього звернення до суду, оскільки остаточний розрахунок з ним проведено лише 26.02.2025. Водночас стягнення у цій справі повної суми, визначеної судом першої інстанції, призведе до перевищення встановленого статтею 117 КЗпП України розміру відповідальності роботодавця.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення, визначивши до стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 32728,92 грн з урахуванням раніше присудженого відшкодування.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. 
Разом з тим суд першої інстанції помилково визначив розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, не врахувавши суму середнього заробітку, вже стягнуту на користь позивача постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2026 року у справі №120/3409/23.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шляхом зменшення суми стягнення до 32 728,92 грн.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
Відповідно до частини 3 статті 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи вищенаведене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з визначенням до стягнення на користь позивача 32 728 грн 92 коп. з урахуванням раніше присудженого відшкодування. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року змінити в частині розміру стягненого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Абзац третій резолютивної частини рішення викласти в такій редакції: «Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 32 728 (тридцять дві тисячі сімсот двадцять вісім) грн 92 коп.
В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.  

Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.