ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
28.05.2026	Справа № 910/14426/25	

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Ягельської А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження 
справу № 910/14426/25
за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі 
Київської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Л-46"
про знесення самочинного об`єкта нерухомого майна та скасування державної 
реєстрації права

Представники сторін:
від прокуратури: Ткаченко Ю.С.;
від позивача: Стороженко К.М.;
від відповідача: Деркач І.В.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Л-46" знесення самочинного об`єкта нерухомого майна та скасування державної реєстрації права.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ТОВ "Л-46" зареєстровано право власності на закінчений будівництвом об`єкт - нежитлову будівлю по вул. Табірній, 46/48-Д у Шевченківському районі м. Києва, яке, за твердженням прокурора, відповідно до ст. 376 ЦК України, має ознаки самочинного будівництва, оскільки вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці комунальної власності, при цьому рішення про передачу земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, у користування чи власність відповідачу або іншій особі Київською міською радою не приймалось.
Відтак, на думку прокурора, право власності у ТОВ "Л-46" відсутнє, а оголошене володіння майном здійснене шляхом державної реєстрації речового права підлягає припиненню, оскільки обмежує права власника землі (територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради) щодо розпорядження земельною ділянкою, на якій ця нерухомість розташована. Також, підлягають поновленню права власника землі щодо користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача знести самочинно збудоване майно. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 22.01.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2026 відкладено підготовче засідання у справі на 19.02.2026.
У підготовчому засіданні 19.02.2026 представник відповідача просив продовжити строк на подання відзиву на позовну заяву та відкласти розгляд справи.
Представники прокуратури та позивача не заперечували щодо відкладення розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 183 ГПК України, у судовому засіданні оголошено перерву до 12.03.2026 та продовжено строк на подання відзиву на позов до 03.03.2026.
04.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Пасічніченка Д.О. надійшов відзив на позовну заяву.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 відзив повернуто без розгляду на підставі ч. 4 ст. 170 ГПК України.
10.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника прокуратури надійшла відповідь на відзив.
12.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Пасічніченка Д.О. надійшло клопотання оголошення перерви у судовому засіданні та надання додаткового часу для виправлення недоліків і подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч. 5 ст. 183 ГПК України, у судовому засіданні за клопотання представника відповідача оголошено перерву до 19.03.2026.
19.03.2026 через канцелярію суду та підсистему «Електронний суд» від представників відповідача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
Присутній у судовому засіданні 19.03.2026 представник прокуратури заперечив щодо задоволення клопотання відповідача та відкладення розгляду справи 
Представник позивача підтримав позицію прокуратури.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився.
З метою дотримання прав усіх учасників справи, суд ухвалою від 19.03.2026 відклав розгляд справи на 02.04.026.
Підготовче засідання у справі № 910/14426/25, призначене на 02.04.2026, не відбулося, у зв`язку з хворобою судді.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2026 підготовче засідання у справі призначено на 07.05.2026.
Ураховуючи у судовому засіданні 07.05.2026 відсутність будь-яких інших заяв та клопотань учасників справи, оскільки судом здійснені усі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 28.05.2026, яка занесена до протоколу судового засідання. 
Присутній у судовому засіданні 28.05.2026 представник прокуратури повністю підтримав позовні вимоги з посиланням на обставини, наведені у позовній заяві.
Представник Київської міської ради повністю підтримав позицію прокуратури.
Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог та відсутність належних доказів необхідності захисту інтересів держави у даній справі прокурором. 
Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято за результатами оцінки доказів, поданих прокурором та сторонами.
У судовому засіданні 26.03.2026, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

09.11.2022 за гр. ОСОБА_1. на підставі довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 25.10.2022 №2510/22-102 та технічних паспортів від 07.11.2022, виданих ТОВ «Інжбуд-Консалтинг», зареєстровано право власності на дві нежитлові будівлі літ. «А» площами 26 кв.м (вул. Табірна, 46/48-Г, реєстраційний номер об`єкта 2657294780000) та 28 кв.м (вул. Табірна, 46/48-Д, реєстраційний номер об`єкта 2657295980000).
15.11.2022 між гр. ОСОБА_1 (продавець) та ТОВ «Л-46» (покупець) було укладено два договори купівлі-продажу зазначених нежитлових будівель, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С. та зареєстровані у реєстрі за №761 і №762.
28.12.2022 ТОВ «Л-46» подало клопотання №300152565 до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,07 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код КВЦПЗ 03.07) за адресою: м. Київ, Шевченківський район, вул. Табірна, 46/48-Д та вул. Табірна, 46/48-Г.
Листом від 02.02.2023 №05 ТОВ «Л-46» повідомив Київську міську раду про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без одержання дозволу за принципом мовчазної згоди, передбаченим пунктом 2.12 Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 №241/2463.
Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 03.02.2023 видано Завдання на проектування №МЗГ/2019-50826.
21.11.2023 на підставі довідки щодо технічної можливості об`єднання об`єктів нерухомого майна від 09.11.2023 №06/11-001, виданої ТОВ «Тоскор», у Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва за номером DT01:2317-1820-7547-1209 зареєстровано об`єднання нежитлових будівель площами 26 кв.м і 28 кв.м у єдиний об`єкт нерухомості. Відкрито розділ на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2836119480000 та зареєстровано право власності ТОВ «Л-46» на нежитлову будівлю (літера А) площею 590,1 кв.м по вул. Табірній 46/48-Д.
10.01.2024 Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) видано Містобудівні умови та обмеження №19 (реєстраційний номер у ЄДЕССБ MU01:2788-8741-9091-4804) щодо об`єкта «Реконструкція нежитлової будівлі літера «А» в межах фундаменту під будівлю торговельного призначення на вулиці Табірній, будинок 46/48-Д у Шевченківському районі міста Києва».
11.04.2024 Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва за реєстраційним номером КВ051240408116 зареєстровано Повідомлення ТОВ «Л-46» про початок виконання будівельних робіт.
18.12.2024 Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва за реєстраційним номером КВ101241205984 зареєстровано Декларацію ТОВ «Л-46» про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1). 24.11.2024 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко М.О. (рішення індексний номер 703779841) - зареєстровано право власності ТОВ «Л-46» на закінчений будівництвом об`єкт нерухомого майна загальною площею 948,7 кв.м.
05.09.2025 Київською міською прокуратурою направлено лист №15/1-549вих-25 на адресу Київської міської ради з вимогою повідомити про проведені перевірки та обстеження спірної земельної ділянки, а також про вжиті заходи цивільно-правового характеру. 
У відповідь Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) листом від 11.09.2025 №057-11671 повідомив, що перевірки дотримання вимог земельного законодавства у м. Києві, у тому числі за вказаною адресою, у літері «А» та її обстеження працівниками Департаменту з 2020 по 2025 роки не проводились; Київською міською радою заходи цивільно-правового характеру щодо порушених у листі питань не вживалися.
03.11.2025 листом №15/1-692вих-25 Київська міська прокуратура повідомила Київську міську раду про намір звернутися до суду з відповідним позовом в інтересах останньої, оскільки земельна ділянка, на якій розміщений спірний об`єкт нерухомого майна (вул. Табірна, 46/48-Д у Шевченківському районі міста Києва), належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Києва. Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційні довідки від 12.11.2025 №451814942 та №451815018) право власності на вказану земельну ділянку не зареєстровано як на окремий об`єкт; земельна ділянка перебуває у процесі формування.
Представник позивача під час розгляду справи повністю підтримав позицію прокурора.
Представник відповідача у своїх поясненнях проти позову заперечив, посилаючись на недоведеність прокурором при зверненні до суду порушення інтересів держави та неможливістю Київською міською радою самостійно звернутися з позовом до суду; про безпідставність тверджень прокуратури про нікчемність договорів купівлі-продажу від 15.11.2022 №761 та №762, а також зазначив про добросовісність поведінки відповідача у даних правовідносинах.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги прокурора не підлягають задоволенню, з наступних підстав. 
Щодо підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в особі Київської міської ради.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до частини 3 статті 3 Господарського процесуального кодексу України, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно із частиною третьою статті 41 Господарського процесуального кодексу України, у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).
Законом України "Про прокуратуру" визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з частиною 3 цієї норми, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.
Аналіз положень частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.
"Неналежність захисту" може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 923/129/17, від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 02.10.2018 у справі № 4/166"б", від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18, від 30.01.2019 року у справі №47/66-08, у справі № 923/35/19 від 31.10.2019, у справі № 925/383/18 від 23.07.2020.
Крім того, необхідно враховувати рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді №3-рп/99 від 08.04.1999).
Так, Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорон землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №906/982/19.
При цьому, обставини дотримання прокурором установленої частинами третьою, четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. Аналогічні висновки щодо застосування цієї норми викладені у постановах Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №920/284/18, від 03.04.2019 у справі №909/63/18, від 17.04.2019 у справі №916/641/18, від 31.07.2019 у справі №916/2914/18, від 06.08.2019 у справі №912/2529/18, від 15.12.2020 у справі №904/82/19, від 27.07.2021 у справі №909/835/18.
Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Крім того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №922/901/17, від 31.10.2018 у справі №910/6814/17 та від 06.02.2019 у справі №927/246/18.
Звертаючись із даним позовом до суду, прокурор визначив позивачем Київську міську раду.
У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання, зокрема, щодо доведення прокурором наявності підстав для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави та наголосила на тому, що встановлена частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави.
Як свідчать матеріали справи, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Київської міської ради листуванням з останньою. Зокрема, 05.09.2025 Київською міською прокуратурою направлено на адресу Київської міської ради лист №15/1-549вих-25 з вимогою повідомити про вжиті заходи реагування щодо самочинно збудованого об`єкта; 03.11.2025 листом №15/1-692вих-25 прокуратура повідомила Київську міську раду про намір звернутися до суду в інтересах останньої; 20.11.2025 позовну заяву подано до Господарського суду міста Києва. Отже, між моментом повідомлення Київської міської ради про намір прокурора звернутися до суду та фактичним зверненням з позовом минуло лише 17 календарних днів.
При цьому, суд ураховує сталі та послідовні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (пункт 26), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.18), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 7.18), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункт 10.19), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 81) та наголошує, що суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 сформульовано висновок, зокрема, про те, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Обставини щодо бездіяльності компетентного органу повинні бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.
Водночас, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів службової недбалості посадових осіб Київської міської ради чи її виконавчих органів, які б свідчили про навмисне або недбале ухилення від захисту інтересів територіальної громади. Зокрема, прокурором не надано відомостей про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість), не надано вироку суду, що набрав законної сили, яким встановлено факт такої недбалості, не надано доказів накладення на посадових осіб дисциплінарних стягнень за неналежне виконання обов`язків щодо реагування на самочинне будівництво. Прокурор також не довів, що Київській міській раді було достовірно відомо про порушення, зокрема не надав доказів отримання радою чи її виконавчими органами відповідних повідомлень, актів обстеження, приписів інспекційних органів архітектурно-будівельного контролю до моменту звернення прокуратури. За таких обставин висновок прокурора про «свідому пасивну поведінку» Київської міської ради є виключно оціночним судженням, не підтвердженим належними, допустимими та достовірними доказами у розумінні статей 73, 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України.
Серед іншого судом також ураховано рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025), як резолютивну, так і його мотивувальну частини.
Суд зауважує та відзначає, що згідно з пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 №6-р(ІІ)/2025), до 1 січня 2027 року положення частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" залишаються чинними у редакції, що діяла до ухвалення цього рішення, а тому, підлягають до застосування всіма суб`єктами правової системи, у тому числі і при здійсненні господарського судочинства.
Водночас, слід враховувати, що розв`язуючи порушені в конституційній скарзі питання, Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 03.12.2025 №6-р (ІІ)/2025) розкриваючи зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням своїх юридичних позицій щодо визначення понять „інтереси держави" та „представництво інтересів держави в суді", наведених, зокрема, у рішеннях від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 та від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, зазначив, що:
"…представництвом інтересів держави в суді, що його здійснює прокурор відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, є правовідносини, у яких прокурор, реалізуючи визначену цим пунктом функцію прокуратури, вчиняє в суді відповідні процесуальні дії у разі, якщо цього вимагає захист інтересів держави.
Визначальним за пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України для представництва прокуратурою інтересів держави в суді є те, що ці інтереси мають узгоджуватись із принципами, закріпленими в Конституції України, включно з тими, які встановлюють спосіб та межі втручання держави у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина. Це випливає із засад конституційного ладу України, зокрема зі статей 1, 8, 19 Конституції України в їх посутньому зв`язку з пунктом 3 частини першої її статті 131-1. Неодмінною умовою для реалізації прокуратурою цієї функції є потреба в захисті інтересів держави".
У пунктах 4.2., 4.3. цього рішення Конституційний Суд України наголосив на тому, що пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України уповноважує прокуратуру на здійснення представництва інтересів держави в суді тільки у виключних випадках та в порядку, що визначені законом, а не на здійснення такого представництва у випадках, визначених органами прокуратури.
Унаслідок унесення Законом № 1401 змін до Конституції України відбулося звуження конституційної функції прокуратури, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, порівняно з тією, яка була визначена в пункті 2 частини першої статті 121 Конституції України до конституційної реформи 2016 року. Таке звуження полягає, зокрема, у встановленні ознаки виключності для випадків здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді, що їх має бути визначено в законі.
У цьому аспекті суд ураховує сталі та послідовні висновки Верховного Суду, що підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва".
Про те, що на прокуратуру покладається обов`язок щодо обґрунтування необхідності такого втручання з метою недопущення свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань, тощо, Конституційний Суд України зазначав у абзаці 9 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 у справі № 3-234/2018(3058/18), за конституційною скаргою акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів".
Близький за змістом висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 9901/513/19, відповідно до якого прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується національними судами як джерело права. Так, у рішенні у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (заява №42454/02, пункт 35) Європейський суд з прав людини наголосив, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу; підтримка прокурором однієї зі сторін може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів вразливих груп або у разі, коли правопорушення зачіпає велику кількість осіб, проте сама лише підтримка прокурора не повинна створювати дисбалансу між сторонами. У рішенні у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France, заява №61517/00, пункт 27) Європейський суд з прав людини сформулював принцип рівності сторін як невід`ємну складову права на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою позицію в умовах, що не ставлять її у суттєво гірше становище порівняно з опонентом. Безпідставне вступлення прокурора на сторону органу місцевого самоврядування у спорі з суб`єктом господарювання, який не належить до жодної з вразливих категорій, об`єктивно порушує цей баланс і є відхиленням від принципу змагальності, закріпленого статтею 129 Конституції України та статтею 13 Господарського процесуального кодексу України.
Одночасно, слід зазначити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.
Водночас, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, з огляду на викладене вище Київська міська прокуратура не довела жодного з елементів складу підстав для представництва, передбачених частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме: (1) обізнаності Київської міської ради з порушенням інтересів територіальної громади до моменту звернення прокурора; (2) наявності у Київської міської ради реальної можливості вжити заходів захисту в розумний строк; (3) фактичної бездіяльності органу місцевого самоврядування, яка б мала ознаки неналежного здійснення повноважень; (4) спливу розумного строку між повідомленням органу про намір прокурора звернутися до суду та фактичним зверненням з позовом. Натомість встановлені судом обставини - направлення повідомлення про намір позиватися 03.11.2025 та звернення з позовом 20.11.2025, відсутність будь-яких доказів службової недбалості, відсутність кримінальних чи дисциплінарних проваджень щодо посадових осіб Київської міської ради, відсутність доказів обізнаності ради з порушенням - у сукупності свідчать про те, що прокурор діяв як альтернативний, а не субсидіарний суб`єкт звернення, підмінивши собою компетентний орган місцевого самоврядування.
З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що прокурор не довів наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в особі Київської міської ради у цій справі в розумінні пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України та частин третьої і четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», що з огляду на правові позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №912/2385/18 та Верховного Суду у справах №922/901/17, №910/6814/17 і №927/246/18, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини у справах «Менчинська проти Російської Федерації» та «Ф.В. проти Франції», є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог Київської міської прокуратури, поданих в інтересах Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Л-46».
Щодо доводів прокуратури про нікчемність договорів купівлі-продажу від 15.11.2022 №761 та №762, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С., якими ТОВ «Л-46» набуло у власність нежитлові будівлі літ. «А» площею 26 кв.м (вул. Табірна, 46/48-Г) та літ. «А» площею 28 кв.м (вул. Табірна, 46/48-Д), суд зазначає таке.
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.
Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:
- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;
- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;
- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;
- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;
- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;
- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою, третьою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
За змістом частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Чітке законодавче визначення поняття "інтерес" та поняття "інтерес держави і суспільства" відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття "інтерес" є ширшим, адже охоплює, наприклад, "охоронюваний законом інтерес", "публічний інтерес", "суспільний інтерес" тощо.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 дано визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес": у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Верховний Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Таким чином, здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 ЦК України можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для правильного вирішення такого спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
Оскільки не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 та у постанові Верховного Суду від 05.02.2026 у справі № 910/6780/23.
Як установлено судом, матеріали справи не містять жодного обвинувального вироку щодо ОСОБА_1 , посадових осіб ТОВ «Л-46» чи приватного нотаріуса Задорожного О.С., яким було б встановлено умисел на порушення публічного порядку при укладенні договорів від 15.11.2022 №761 та №762. Відсутність такого вироку, а також відсутність будь-яких належних і допустимих доказів спрямованості волі сторін на знищення чи пошкодження майна територіальної громади або незаконне заволодіння ним виключає можливість кваліфікації спірних правочинів за статтею 228 ЦК України.
Суд також зазначає, що відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності є непорушним; власникові належать права володіння, користування і розпоряджання своїм майном; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. 
Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 у справі №48/340 виклала правову позицію щодо презумпції правильності відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: відомості реєстру презюмуються правильними доти, доки інше не буде встановлено в судовому порядку, і добросовісний набувач, який покладається на ці відомості при укладенні правочину, перебуває під захистом закону. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 також підкреслила, що інститут добросовісного набувача є ключовою гарантією стабільності цивільного обороту, а відомості публічного реєстру, на які покладається набувач, забезпечують йому презумпцію добросовісності. 
Суд установив, що ТОВ «Л-46», укладаючи договори від 15.11.2022 №761 та №762, діяло на підставі чинних відомостей Державного реєстру речових прав, які підтверджували право власності ОСОБА_1 на відчужувані об`єкти; правочини посвідчені приватним нотаріусом, який згідно з вимогами законодавства перевірив правовстановлюючі документи та відсутність обтяжень. Жодних обставин, які б свідчили про те, що набувач знав або міг знати про будь-які пороки права продавця чи про самочинний характер об`єктів, прокурором не доведено.
Більше того, подальша поведінка ТОВ «Л-46» підтверджує його добросовісність. Так, зокрема, 28.12.2022 відповідач звернувся до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із клопотанням про відведення земельної ділянки під розташованими на ній об`єктами нерухомості. Така поведінка є прямим свідченням наміру власника легалізувати землекористування у встановленому законом порядку та виключає будь-який умисел на порушення публічного порядку чи на ухилення від виконання обов`язків, передбачених земельним та містобудівним законодавством. 
Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) підготовлено завдання на проектування від 03.02.2023 № МЗГ/2019-50826, яке було отримано розробником документації, що фактично свідчить про відсутність у компетентного органу застережень як до самих об`єктів, так і до правового статусу їх власника на той момент. 
Саме тут набуває визначального значення доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), яка є виявом загального принципу добросовісності, закріпленого у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 вказала, що поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них; ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці (non concedit venire contra factum proprium). 
Суд зазначає, що Київська міська рада в особі її уповноважених органів, видавши 03.02.2023 Завдання на проектування № МЗГ/2019-50826 та прийнявши до розгляду клопотання ТОВ «Л-46» від 28.12.2022, фактично визнала правовий статус відповідача як власника спірних об`єктів та законного учасника містобудівних правовідносин. 
Відповідач розумно покладався на ці дії компетентного органу, ніс відповідні витрати, провадив підготовчі заходи. 
Відтак, подальше звернення прокурора в інтересах Київської міської ради з вимогою про знесення цих об`єктів як самочинних та скасування державної реєстрації права власності свідчить про суперечливість поведінки органу місцевого самоврядування, неприпустимість якої прямо випливає з принципу добросовісності та з усталеної практики Верховного Суду. Прийняття такої позиції прокурора означало б легалізацію поведінки, за якої орган місцевого самоврядування спочатку своїми діями підтверджує правомірність набуття та існування об`єктів, формуючи у добросовісного набувача обґрунтовані очікування, а згодом - заперечує ці ж обставини, чим порушуються принципи правової визначеності та захисту легітимних очікувань.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що договори купівлі-продажу від 15.11.2022 №761 та №762, посвідчені приватним нотаріусом Задорожним О.С., є правомірними правочинами в розумінні статті 204 ЦК України; презумпція правомірності цих правочинів прокурором не спростована та не може бути спростована шляхом самостійної кваліфікації судом у цьому спорі, оскільки підстави нікчемності за статтею 228 ЦК України належними і допустимими доказами не підтверджені; ТОВ «Л-46» при укладенні договорів та подальшому здійсненні прав власника діяв добросовісно, покладаючись на відомості Державного реєстру речових прав та на дії уповноважених органів територіальної громади; застосування статей 215, 216, 228 ЦК України у спірних правовідносинах є необґрунтованим. 
Відтак, відсутні правові підстави вважати договори купівлі-продажу від 15.11.2022 №761 та №762 нікчемними в силу закону та як наслідок застосування наслідків нікчемності даних правочинів у вигляді скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ТОВ «Л-46» на спірний нерухомий об`єкт.
Щодо застосування приписів статті 376 Цивільного кодексу України до відповідача.
Відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Таким чином, законодавець визначив вичерпний перелік ознак, наявність хоча б однієї з яких є необхідною умовою кваліфікації об`єкта як самочинного будівництва, однак сама по собі така кваліфікація не тягне за собою автоматичного застосування найбільш суворого правового наслідку - знесення. 
Системний аналіз частин третьої, четвертої та сьомої статті 376 Цивільного кодексу України свідчить про те, що законодавець розмежував правові наслідки залежно від виду дефекту (відсутність належного речового права на земельну ділянку, відсутність дозвільних документів або порушення будівельних норм), а також встановив послідовність застосування правових механізмів усунення таких дефектів, з-поміж яких знесення є винятковою та крайньою мірою, що застосовується лише тоді, коли інші засоби впливу вичерпано або об`єктивно неможливі.
Так, відповідно до частини третьої статті 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. 
Наведене положення прямо передбачає механізм легалізації об`єкта за рахунок усунення дефекту в речовому праві на земельну ділянку - шляхом одержання правовстановлюючих документів на землю. 
Як установлено судом вище, відповідач ще 28.12.2022 подав клопотання №300152565 до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням 03.07 (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі).
Листом за вих. №05 від 02.02.2023 відповідач реалізував принцип мовчазної згоди, передбачений пунктом 2.12 Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 №241/2463; цільове призначення земельної ділянки відповідає чинному Генеральному плану м. Києва та функціональному призначенню території у розумінні постанови Кабінету Міністрів України від 28.07.2021 №821. 
За таких обставин, будь-який дефект у речовому праві на земельну ділянку, на існування якого посилається прокурор, об`єктивно може бути усунутий у спосіб, прямо передбачений частиною третьою статті 376 Цивільного кодексу України, що виключає застосування знесення як крайньої міри.
Суд зазначає, що ключове значення для кваліфікації спірних правовідносин має зміст містобудівних умов та обмежень від 10.01.2024 (реєстр. №ЄДЕССБ MU01:2788-8741-9091-4804, №19), якими визначено вид намірів забудови як «Реконструкція нежитлової будівлі літера «А» в межах фундаменту під будівлю торговельного призначення». 
Так, відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», реконструкція є видом будівництва, що передбачає перебудову вже існуючого об`єкта зі збереженням, як правило, його основних геометричних розмірів. 
Відповідно до частини четвертої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на виконання будівельних робіт, у тому числі робіт з реконструкції, набувається замовником у порядку, встановленому цим Законом, після одержання містобудівних умов та обмежень, відповідного документа, що дає право на виконання будівельних робіт, а у випадках, передбачених Законом, - після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. 
Таким чином, реконструкція об`єкта в межах існуючого фундаменту є самостійним видом будівельних робіт, що за своєю правовою природою принципово відрізняється від нового будівництва, оскільки не передбачає створення нового об`єкта на новій земельній ділянці, а спрямована на перебудову вже існуючого нерухомого майна із збереженням його основних геометричних параметрів. Зазначене виключає кваліфікацію спірного об`єкта як такого, що збудований «на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети» у розумінні частини першої статті 376 Цивільного кодексу України, адже земельна ділянка під вже існуючим фундаментом будівлі літера «А» фактично використовувалася за призначенням, узгодженим з характером забудови, а попередньо, до проведення реконструкції, шляхом об`єднання довідкою ТОВ «Тоскор» №06/11-001 від 09.11.2023 (зареєстровано 21.11.2023) було сформовано єдиний об`єкт нерухомості з об`єктів площею 26 кв.м та 28 кв.м, що мали відповідний правовий режим.
Як свідчать матеріали справи, дозвільно-реєстраційна процедура щодо спірного об`єкта була пройдена відповідачем з додержанням вимог статей 26, 34, 36 та 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Так, зокрема, 03.02.2023 Департаментом земельних ресурсів видано Завдання на проектування №МЗГ/2019-50826; 10.01.2024 отримано містобудівні умови та обмеження (реєстр. №ЄДЕССБ MU01:2788-8741-9091-4804, №19); 11.04.2024 Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва зареєстровано Повідомлення про початок виконання будівельних робіт КВ051240408116 у порядку, визначеному статтею 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; 18.12.2024 зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта класу наслідків СС1 КВ101241205984 у порядку, визначеному статтею 39 цього ж Закону та постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів». 
Отже, означені дії виконавчих органів Київської міської ради - Департаменту земельних ресурсів, Департаменту містобудування та архітектури, Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю - мають характер конклюдентних дій, які підтверджують визнання уповноваженими органами законності забудови, відповідності її цільовому призначенню земельної ділянки, чинному Генеральному плану м. Києва та функціональному призначенню території, у розумінні постанови Кабінету Міністрів України від 28.07.2021 №821, а також відповідності проектної документації державним будівельним нормам і правилам. 
За таких обставин подання позову прокурором в інтересах Київської міської ради про знесення об`єкта, побудованого та введеного в експлуатацію за безпосередньої участі та під контролем виконавчих органів Київської міської ради, суперечить принципу добросовісності та правовій визначеності, оскільки сторона, яка своїми діями породила у відповідача обґрунтовані сподівання щодо правомірності його дій, не може у подальшому посилатися на протилежне (venire contra factum proprium non valet).
Суд зазначає, що відповідно до частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. 
У постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі №280/988/19 викладено правову позицію, відповідно до якої належним суб`єктом звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна, виходячи з характеру спірних правовідносин та змісту повноважень, визначених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» і Законом України «Про основи містобудування», є відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю, який у межах своєї компетенції за наслідками перевірки виявляє порушення будівельних норм і правил, фіксує їх відповідним актом, видає припис про усунення виявлених порушень і лише за умови його невиконання звертається до суду. 
Натомість, у матеріалах справи відсутні будь-які приписи Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва або іншого органу державного архітектурно-будівельного контролю про виявлення порушень будівельних норм і правил під час будівництва (реконструкції) спірного об`єкта; відсутні докази складання актів обстеження земельної ділянки Департаментом земельних ресурсів; орган державного архітектурно-будівельного контролю не звертався до суду з позовом про знесення спірного об`єкта. 
Водночас, Декларація про готовність до експлуатації об`єкта КВ101241205984 від 18.12.2024 є чинною, не скасована, не відкликана у встановленому законом порядку, її легітимність не спростована рішенням компетентного органу або суду. За відсутності припису органу державного архітектурно-будівельного контролю про усунення виявлених порушень та відсутності доказів істотного відхилення від проекту чи істотного порушення будівельних норм і правил передумови застосування частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України не настали.
За змістом принципу пропорційності, закріпленого у статті 8 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також у послідовній практиці Верховного Суду (постанови від 17.07.2019 у справі №462/469/14-ц, від 21.05.2020 у справі №726/824/15-ц, від 30.06.2020 у справі №201/2886/15-ц, від 27.06.2022 у справі №723/2158/19, від 26.04.2023 у справі №2-3067/11), знесення нерухомого майна, що поєднує у собі значні матеріальні вкладення власника, втручається у його право мирного володіння майном і має наслідком фактичну ліквідацію об`єкта права власності, може застосовуватися виключно за умови, коли таке втручання є законним, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, тобто пропорційним меті, яка переслідується. 
Суд зазначає, що за наявності у відповідача містобудівних умов та обмежень, зареєстрованого повідомлення про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, за відсутності припису органу державного архітектурно-будівельного контролю, актів обстеження земельної ділянки, доказів істотного порушення будівельних норм і правил, відмови або неможливості перебудови, - застосування такої крайньої міри, як знесення, є явно непропорційним меті, на досягнення якої спрямовано позов, та становить надмірне втручання у право мирного володіння майном.
Окремо суд оцінює фактичну зміну загальної площі спірного об`єкта нерухомого майна з 54 кв.м (сума площ двох первинно зареєстрованих 09.11.2022 нежитлових будівель літ. «А» площами 26 кв.м і 28 кв.м) до 590,1 кв.м станом на 21.11.2023 (після технічної інвентаризації об`єднаного об`єкта спеціалізованою організацією ТОВ «Тоскор», що має відповідні сертифікати) і далі - до 948,7 кв.м станом на дату державної реєстрації права власності 24.11.2024 (за наслідками реконструкції в межах фундаменту). Суд встановив, що така зміна загальної площі відбулася в межах легальної дозвільно-реєстраційної процедури, передбаченої Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме: на підставі чинних Містобудівних умов та обмежень №19 (реєстр. №ЄДЕССБ MU01:2788-8741-9091-4804) від 10.01.2024, зареєстрованого Повідомлення про початок виконання будівельних робіт КВ051240408116 від 11.04.2024, зареєстрованої Декларації про готовність до експлуатації об`єкта класу наслідків СС1 КВ101241205984 від 18.12.2024. 
Жодних доказів того, що зміна площі спірного об`єкту відбулася з порушенням Містобудівних умов, з істотним відхиленням від проекту чи поза межами фундаменту, прокурором суду не надано; жодних приписів про усунення таких порушень орган державного архітектурно-будівельного контролю також не складав. 
Технічна інвентаризація та об`єднання первинних об`єктів проведено спеціалізованою організацією, що має відповідні сертифікати, з реєстрацією у Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва, що відповідно до Порядку проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна виключає внесення неправдивих відомостей. 
За таких обставин, формальне збільшення загальної площі само по собі не може свідчити про самочинний характер будівництва за відсутності факту виходу за межі дозвільно-реєстраційних документів, доказів чого матеріали справи не містять.
З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що спірний об`єкт не має ознак самочинного будівництва, у розумінні частини першої статті 376 Цивільного кодексу України; знесення спірного об`єкта є непропорційною та передчасною мірою захисту, застосування якої не узгоджується з частинами третьою, четвертою та сьомою статті 376 Цивільного кодексу України та усталеною правовою позицією Верховного Суду; прокурором не доведено ані неможливості перебудови спірного об`єкта, ані відмови відповідача від її проведення; в матеріалах справи відсутні докази істотного порушення будівельних норм і правил, припис органу державного архітектурно-будівельного контролю та звернення такого органу до суду з позовом про знесення; усі дозвільні та реєстраційні дії щодо спірного об`єкта вчинені у законному порядку, є чинними, не скасованими та породжують для відповідача обґрунтовані правомірні сподівання щодо законності його діяльності.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Суд зазначає, що рішення у конкретній справі приймається господарським судом за результатами дослідження безпосередньо цим судом належних і допустимих доказів, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи. Виходячи із принципу диспозитивності господарського судочинства, місцевий господарський суд наділений виключною компетенцією щодо оцінки доказів при розгляді справи по суті, як суд першої інстанції. Така оцінка повинна ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів у судовому процесі, з врахуванням сукупності всіх обставин. У випадку якщо суд приходить до висновку, що для надання оцінки певним обставинам справи необхідні спеціальні знання, суд вправі призначити судову експертизу.
Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands від 27.10.1993 (n. 33), та Ankerl v. Switzerland від 23.10.1996 (n. 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе становище, ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень. Крім того, принцип змагальності тісно пов`язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, "без якого змагальність як принцип не існує". Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи що прокуратурою не доведено порушення прав, за захистом яких вона звернулася до суду, з боку відповідача, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Суд наголошує, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).
У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява № 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, № 274).
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на Київську міську прокуратуру (платник судового збору за звернення до господарського суду із даним позовом) з огляду те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано: 24.06.2026.

Суддя А.І. Привалов