УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/6186/22 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г. 
Категорія 31 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О. С.
суддів Талько О. Б., Шалоти К. В.
за участю секретаря 
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/6186/22 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Пріма Ніна Василівна, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, ОСОБА_4 , Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання договору дарування квартири недійсним, витребування майна з незаконного володіння 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г.
у с т а н о в и в:
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 12.03.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем про звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 51641264 від 16.03.2020, прийняте приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем, за яким право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло до ОСОБА_2 ; 
- визнати недійсним укладений договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Прімою Ніною Василівною ( АДРЕСА_2 ) між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 10.09.2020 за № 1466;
- витребувати від ОСОБА_3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- зобов`язати центр надання адміністративних послуг Житомирської міської ради (10002. м. Житомир, вул. Михайлівська, 4) відновити державний реєстр речових прав на квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 . 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що до розлучення з колишньою дружиною ОСОБА_3 він постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира була придбана ним в іпотеку та після розлучення відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11.03.2014 № 295/8646/13-ц її визнано спільною власністю подружжя та поділено по кожному. Однак проживанню ОСОБА_1 перешкоджали колишня дружина - ОСОБА_3 та її батьки: ОСОБА_4 і ОСОБА_2 . 
У зв`язку з цим, відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17.04.2018 у справі №295/5659/17 відповідача ОСОБА_3 зобов`язано усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні та розпорядженні частини квартири шляхом вселення у вказану квартиру та шляхом знесення (демонтажу) за власний рахунок перегородки (тамбура), що розташований між сходовим майданчиком та квартирою АДРЕСА_3 . Вказане рішення вступило в законну силу та, незважаючи на відкрите виконавче провадження, не виконується. ОСОБА_3 продовжує чинити перешкоди та не виконує рішення суду.
05.07.2022 під час одержання довідки про наявність майна він дізнався, що майна у нього вже не існує, а його частка квартири АДРЕСА_3 подарована колишній дружині ОСОБА_3 .
Про незаконне відчуження його майна та його подальше дарування ОСОБА_3 позивач взагалі не знав, копії договору дарування також не має. Йому лише стало відомо, що відчуження його майна у незаконний спосіб разом з ОСОБА_2 здійснив приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., а договір дарування його майна ( частки квартири) був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Прімою Н.В. 10.09.2020 за № 1466 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Жодних договорів щодо відчуження його майна на користь ОСОБА_2 ОСОБА_1 не підписував. Судових рішень про відчуженням його майна на чиюсь користь не існує.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 15.07.2019 №295/9304/18 ОСОБА_3 відмовлено в відчуженні майна ОСОБА_1 та вказано, що частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
В травні 2019 року ОСОБА_2 уклала договори про відступлення права вимоги, договір № б/н від 30.05.2019 про відступлення права грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» та ОСОБА_2 , а також договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Наталією Василівною 30.05.2019.
На підставі зазначеного, позивач вважає, що приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., вчиняючи 12.03.2020 виконавчий напис про звернення стягнення на квартируза адресою: АДРЕСА_1 , діяв з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», тому даний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а рішення нотаріуса про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 51641264 від 16.03.2020, за яким право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_2 , скасуванню, з визнанням також недійсним договору дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Прімою Н.В. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 10.09.2020, з подальшими витребуванням від ОСОБА_3 частки спірної квартири.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в порушення ст.60 ЦПК суд безпідставно залучив до розгляду справи ОСОБА_4 , який являється чоловіком відповідачки ОСОБА_2 та батьком відповідачки ОСОБА_3 . Даний факт підтверджено судовим рішенням. При цьому суд залишив поза увагою його заперечення та зауваження щодо безпідставності залучення ОСОБА_4 . Клопотання про залучення третьої особи на стороні відповідачів не містить обґрунтування того, що рішення вплине на права та інтереси ОСОБА_4 .
Крім того, при визнанні виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд повинен встановити сам факт існування та розмір безспірної заборгованості, а не лише формально перевірити поданий кредитором пакет документів (постанова Верховного Суду від 05.06.2017 у справі №6-887цс17).
Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі, установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Зокрема, спростовує безспірність заборгованості боржника той факт, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису розглядалась справа №295/19747/14-ц від 31.12.2014 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічною позовною заявою про визнання кредитного договору №2/7/010208 від 01 лютого 2008 року недійсним.
Наголошує, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо.
Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 310/9293/15.
Верховний Суд вказав, що розрахунок заборгованості зроблений банком з урахуванням положень Переліку документів, не може вважатися доказом на підтвердження безспірності заборгованості боржника. Відтак, виходячи із вищевикладеного, виконавчий напис вчинений нотаріусом з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» та глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки вказану у виконавчому написі суму боргу не можна вважати безспірною.
В матеріалах справи відсутні докази безспірності заборгованості, відповідач, отримавши матеріали позовної заяви, не надав жодного доказу на спростування його доводів як позивача. Проте, дана позиція судом першої інстанції проігнорована.
Разом з тим, звернувшись у 2014 році з позовом про стягнення з ОСОБА_1 усієї заборгованості за кредитним договором, банк (з 19.08.2019 ОСОБА_2 ) змінив строк виконання зобов`язання з 2023 року на 2014 рік, а тому нарахування процентів після подання позову (на вказану дату складали 1771,37 дол. США, що еквівалентно 26511,89 грн), є безпідставним.
Однак відповідно до наданого ОСОБА_2 (новим кредитором) нотаріусу розрахунку проценти нараховувались після 2014 року і нотаріусом запропоновано звернути стягнення в рахунок погашення процентів за користування кредитними коштами у більшому розмірі (13641,49 дол. США, що еквівалентно 364001,01 грн).
У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2021 року в справі № 916/313/18 вказано, що строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Таким чином, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду підтримала, власний правовий висновок щодо строку звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, визначивши, що норми ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» варто застосовувати разом із нормами ч. 2 ст. 88 цього Закону та ст. 257 ЦК України, які передбачають трирічний строк від дня виникнення права вимоги, в межах якого вчиняється виконавчий напис.
Наголошує, що, оскільки строк виконання зобов`язання за кредитним договором настав у 2014 році, то саме з цього часу у ОСОБА_2 (нового кредитора) виникло право вимоги щодо виконання позивачем умов кредитного договору.
Однак виконавчий напис нотаріусом було вчинено у 2020 році, вже після спливу трьох років з дня виникнення права вимоги, що свідчить про вчинення виконавчого напису з порушенням вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат».
Звертає увагу, що з наданої до суду позовної заяви вбачається, що нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис без належного підтвердження безспірності вимоги кредитора.
Крім того, з наданих ОСОБА_2 до суду документів неможливо встановити, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі. Також необхідно прийняти до уваги той факт, що відповідачем не доведено обставини, що позивач був повідомлений про вчинення виконавчого напису. Даний факт відповідачем не спростовано.
За таких обставин вважає, що між сторонами існував та існує невирішений спір щодо наявної заборгованості, даний факт підтвердила третя особа - ОСОБА_4 .
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15 зазначила, що наведена норма Порядку вчинення нотаріальних дій спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника необхідно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом.
Заборгованість за кредитом має доводитись первинними касовими документами, наприклад виписками за картковими рахунками за кредитним договором (постанова Верховного Суду у справі № 278/2177/15-ц від 17.12.2021).
Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи,оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).
У цій справі останній іпотекодержатель - ОСОБА_2 не надсилала повідомлення про усунення порушення, а також про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу. Надіслані ОСОБА_2 у 2019 році вимоги ОСОБА_1 не були реалізовані, оскільки після їх направлення ОСОБА_2 як новий кредитор надала до суду позов від 12.08.2019 про стягнення заборгованості за кредитним договором по справі 295/19747/14-ц.
На думку скаржника, ОСОБА_2 , звертаючи стягнення в позасудовому порядку на предмет іпотеки, який на час дарування належав йому на праві власності згідно з рішенням Богунського райсуду м. Житомира від 11.03.2014, повинна була дотриматись вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Боржник, якому не відомо про існування вимог кредитора, не може бути позбавлений майна в позасудовому порядку без будь-якого повідомлення чи попереднього пред`явлення претензії кредитором. Позбавлення особи майна в такий спосіб є порушенням права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України.
Вказує, що сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для нього безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. Отримавши відповідну вимогу від нового кредитора, ОСОБА_1 не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.
Разом з тим, в провадженні Богунського райсуду перебувала цивільна справа №295/19747/14-ц за позовом ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а відповідачами по справі є ОСОБА_1 як іпотекодавець, поручитель ОСОБА_3 та поручитель ОСОБА_4 .
Тобто, набувач ОСОБА_3 знала про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16; провадження № 12-122гс18).
Приватним нотаріусом не виконано ухвалу Богунського районного суду м. Житомира у справі 295/6186/22 та не надано витребувані документи, а лише листом від №112/01-016 повідомлено про нібито відсутність документів, хоча копії зберігаються в електронному реєстрі нотаріальних дій.
Також приватний нотаріус Горай О.С. своїм листом підтвердив порушення нотаріальних дій, а саме: п.Г1 та п.2 (в редакції на момент вчинення виконавчого напису) постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172; вимоги статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»; вимоги статті 88 Закону України «Про нотаріат» та главу 16 розділу II Порядку, оскільки вказана сума боргу в договорі про відступленні права вимоги не можна вважати безспірною.
Вважає, що, оскільки ОСОБА_2 мала право лише грошової вимоги, а сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для нього безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, то і відсутня безспірна заборгованість.
Відсутність безспірної заборгованості підтверджує відсутність судових рішень відносно позивача як боржника.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення – без змін.
На обґрунтування відзиву зазначає, що незважаючи на зміст добровільно укладеного ним договору іпотеки № 10208/8-1 від 01.02.2008 ОСОБА_1 безпідставно вважає дії приватного нотаріуса Горая О.С. щодо прийняття рішення про реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру за ОСОБА_2 неправомірним. Позивач неодноразово отримав письмово повідомлення про відступлення прав за цим кредитним договором та договором іпотеки та усунення порушень умов кредитного договору.
Оскільки боржник ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором виконав, тому ОСОБА_2 скористалася своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження в договорі іпотеки. 
12.03.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, що виданий 30.05.2019 та договору іпотеки №1158, що виданий 01.02.2008, вніс запис про прийняте рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири по АДРЕСА_4 . 
Таким чином, у спірних правовідносинах мало місце позасудове врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, тому вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 01.02.2008 у розмірі 662 350,50 грн є безпідставними.
У справі № 295/19747/14-ц суд визнав дійсним кредитний договір 2/7/010208 від 01 лютого 2008 року та договір іпотеки № 2/7/010208/8/S-1 від 01 лютого 2008 року. Суд звільнив ОСОБА_1 від сплати заборгованості за кредитним договором на суму 39312,96 дол. США (1 049 002.50 грн), у зв`язку з позасудовим врегулюванням спору - набуттям ОСОБА_2 права власності на іпотечне майно – однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
У справі № 295/19747/14-ц суд вказав, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, кошти вчасно не повернув, що не заперечувалось відповідачем ОСОБА_1 . 
Вважає, що ОСОБА_1 неправомірно бажає не платити заборгованість за кредитним договором та одночасно набути право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказує, що розрахувалась за борги ОСОБА_1 , та набула право власності на однокімнатну квартиру за договором, який відповідає усім ознакам дійсності правочину та є добросовісним набувачем, що унеможливлює витребування у неї вказаного майна.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що ОСОБА_5  належним чином не виконував умови кредитного договору, кошти вчасно за кредитним договором не повернув.
Житомирський апеляційний суд 25 січня 2024 року розглянув справу№295/13042/21 та відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , АТ «БМ 2018», ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення від 31 березня 2021 року.
Одночасно Житомирський апеляційний суд постановою від 25 січня 2024 року у справі №295/13042/21 вказав, що розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається за цим договором, станом на 30 травня 2019 року, становить 39 312,96 доларів США, еквівалент по курсу НБУ (26,683376 грн) - 1 049 002, 50 грн, що вказано в пункті 2.2 договору.
Рішенням Богунського районного суду у справі № 295/19747/14-ц від 15.04.2024 встановлено, що розмір заборгованості Боржника, право вимоги якої відступається за цим договором, станом на 30.09.2019 року, становить 39 312,96 доларів США, еквівалент по курсу НБУ (26,683376 грн.) - 1 049 002,50 грн, з яких основний боргом по кредиту становить 25671,47 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 30.05.2019 - 685 001,49 грн; за процентами - 13641,49 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 30.05.2019 - 364001,01 грн.
Боржник ОСОБА_1 , який є іпотекодавцем, укладаючи іпотечний договір з власної волі, передав в іпотеку банку однокімнатну квартиру та усвідомлював, що наслідками неповернення кредиту буде звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідач ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру за договором, який відповідає усім ознакам дійсності правочину та добросовісним набувачем, що унеможливлює витребування у неї вказаного майна.
Боржник ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредиту не виконував та не виконує, за весь час, що минув з моменту отримання кредиту, він не здійснив погашення тіла кредиту. Вказана поведінка позивача ОСОБА_1 вказує на відсутність у нього наміру виконувати свої зобов`язання за кредитним договором, натомість вже протягом 14 років ним вчиняються різноманітні дії, направлені на уникнення погашення боргу та настання цивільної відповідальності у вигляді втрати прав на передане в іпотеку майно.
У відзиві ОСОБА_6 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі. 
На обґрунтування відзиву зазначає, що, незважаючи на зміст добровільно укладеного Договору іпотеки № 2/7/010208/8-1 від 01.02.2008 року, ОСОБА_1 помилково вважає дії приватного нотаріуса Горая О.С. щодо прийняття рішення про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 неправомірним. 
Апелянт ОСОБА_1 неодноразово отримав письмово повідомлення про відступлення прав за цим кредитним договором та договором іпотеки та щодо усунення порушень умов кредитного договору (копії повідомлень додаються).
ОСОБА_1 помилково вважає, що приватний нотаріус Горай О.С. здійснив реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , яка не могла бути іпотекодержателем. Проте, це спростовується рішеннями суду.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 30 липня 2005 року по 01 липня 2013 року перебували у шлюбі.
01 лютого 2008 року між ОСОБА_1 (як позичальником) та ТОВ «БМ Банк» (як банком) укладено кредитний договір № 2/7/010208, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 33 000,00 доларів США з метою придбання нерухомості на вторинному ринку (т.1 а.с.150-152).
01 лютого 2008 року між ОСОБА_1 (як покупцем) та ОСОБА_7 (як продавцем) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 210 000,00 грн. (т.1 а.с. 6).
Також, 01 лютого 2008 року між ОСОБА_1 (як іпотекодавцем) та ТОВ «БМ Банк» (як іпотекодержателем) укладено договір іпотеки №2/7/010208/S-1, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Г.А. за реєстровим №1158, згідно якого іпотекодавець в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2/7/010208 від 01 лютого 2008 року передав в іпотеку однокімнатну квартиру загальною площею 38,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а. с. 7-8, 153-155).
Разом з тим, 01 лютого 2008 року між ТОВ «БМ Банк» (як кредитором) та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (як поручителями) укладено договори поруки № 2/7/010208/S-2 та №2/7/010208/S-3, відповідно до пунктів 1 яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором за зобов`язаннями ОСОБА_1 (як боржника), що випливають з кредитного договору № 2/7/010208 від 01 лютого 2008 року (Т.2 а. с. 40-41).
Водночас 01 лютого 2008 року між ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_8 укладено договір поруки № 2/7/010208/S-4, за змістом пункту 1 якого поручитель ОСОБА_8 зобов`язався перед кредитором за зобов`язаннями ОСОБА_1 , що випливають з кредитного договору № 2/7/010208 від 01 лютого 2008 року.
05 листопада 2008 року між ВАТ «БМ Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № 2/7/010208 від 01 лютого 2008 р., відповідно до якої відсоткову ставку за кредитним договором визначено у розмірі 14 % річних.
Разом з тим, 21 серпня 2008 року ТОВ «БМ Банк» змінило організаційно-правову форму на ВАТ «БМ Банк», 14 травня 2010 року - на ПАТ «БМ Банк», 08 червня 2018 р. - на АТ «БМ Банк». Крім того, 06 листопада 2018 року рішенням Національного банку України №749-рш відкликано банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій та виключено Банк з Державного реєстру банків. Відповідно ж до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, правонаступником ПАТ «БМ Банк» є АТ «БМ-2018».
30 травня 2019 року між АТ «БМ-2018» (як первісним кредитором) та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» (як новим кредитором) укладено договір №30/05/2019 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, за умовами якого до ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №2/7/010208 від 01 лютого 2008 року. Розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається за цим договором, станом на 30 травня 2019 року визначено в розмірі 39 312,96 доларів США, еквівалент по курсу НБУ - 1 049 002,50 грн, з яких: за основним боргом по кредиту - 25 671,47 доларів США (еквівалент - 685 001,49 грн), за процентами - 13 641,49 доларів США (еквівалент - 364 001,01 грн) (т.3 а. с. 226-228).
Одночасно з укладенням даного договору, між первісним кредитором та новим кредитором укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №2/7/010208/S-1 від 01 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 750 (т.3 а. с. 230-231).
31 травня 2019 року АТ «БМ-2018» надіслало ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Інвест - Кредо» згідно договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення №30/05/2019 від 30 травня 2019 року.
Крім того, 30 травня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія Інвест - Кредо» (як первісним кредитором) та ОСОБА_2 (як новим кредитором) було укладено договір №б/н про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, за умовами якого до ОСОБА_2 перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 2/7/010208 від 01 лютого 2008 року Розмір заборгованості, право вимоги якої відступається за цим договором, встановлено в розмірі 39 312,96 доларів США (еквівалент по курсу НБУ - 1 049 002,50 грн), з яких: за основним боргом по кредиту - 25 671,47 доларів США (еквівалент - 685 001,49 грн), за процентами - 13 641,49 доларів США (еквівалент - 364 001,01 грн) (т.3 а. с. 233-234).
Крім того, 30 травня 2019 року між первісним кредитором та новим кредитором укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 2/7/010208/S-1 від 01 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 751 (Т.3 а. с. 237-238).
31 травня 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Інвест – Кредо» надіслало ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги ОСОБА_2 , згідно договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення № б\н від 30 травня 2019 року.
Проте, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2020 року у справі № 295/13441/19, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 24 березня 2021 року (які були в подальшому скасовані постановою Верховного Суду від 10 січня 2024 року), визнано недійсними договір № б/н від 30 травня 2019 року про відступлення права грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення, а також договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 30 травня 2019 року, укладені між ТОВ «Фінансова компанія Інвест - Кредо» та ОСОБА_2 .
У зв`язку із цим, 31 березня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія Інвест - Кредо» вдруге уклала з ОСОБА_2 договір №б\н про відступлення права вимоги (цесії) грошових зобов`язань за кредитним договором та договором забезпечення.
Всі вказані обставини вже неодноразово були встановлені судовими рішеннями у інших справах, що набрали законної сили.
Так, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 квітня 2024 року у справі № 295/19747/14-ц, що набрало законної сили 04 червня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про визнання кредитного договору № 2/7/010208 від 01 лютого 2008 року недійсним відмовлено (Т.4 а. с. 52-58).
При цьому, відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд виходив з того, що у спірних правовідносинах мало місце позасудове врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому вимога про стягнення заборгованості за договором позики від 01 лютого 2008 року у розмірі 662 350,50 грн є безпідставною. Так, суд під час розгляду справи встановив, що 31 січня 2019 року ПАТ «БМ-2018» та 27 березня 2019 року і 07 червня 2019 року ОСОБА_2 направили рекомендованими відправленнями ОСОБА_1 письмові вимоги про усунення порушень умов кредитного договору, в яких попередили про можливе задоволення вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження, що міститься в договорі іпотеки (Т.3 а. с. 239 а, 240 б, 240 в). Оскільки боржник ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконав, то ОСОБА_2 скористалась своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку й 12 березня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 30 травня 2019 року та договору іпотеки від 01 лютого 2008 року було внесено запис про прийняте рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 . Крім того, суд вказав на відсутність передбачених законом підстав для визнання кредитного договору № 2/7/010208 від 01 лютого 2008 року недійсним, адже останній як і додаткова угода до нього № 1 від 05 листопада 2008 року були підписані сторонами, які досягли згоди з усіх їх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі; на момент укладення договору та додаткової угоди до нього ОСОБА_1 не заявляв додаткових вимог щодо умов цих правочинів, а в подальшому виконував їх умови протягом тривалого часу; водночас, у додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.
Більше того, в межах розгляду справи № 295/19747/14-ц було встановлено правомірність заміни на підставі ухвали Богунського районного суду м.Житомира, занесеної до протоколу судового засідання від 19 серпня 2019 року, позивача за первісним позовом – ПАТ «БМ Банк» на його правонаступника - ОСОБА_2 (постанова Житомирського апеляційного суду від 25 січня 2021 р. (Т.3 а. с. 35-36).
Крім того, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 295/13441/19 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 травня 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «БМ-2018», ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна, про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення відмовлено (т.3 а. с. 6-17).
Ухвалюючи таке рішення, суд касаційної інстанції надав оцінку та підтвердив правомірність укладення як договорів про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним та іпотечним договором, що укладені між AT «БМ-2018» та ТОВ «Фінансова компанія Інвест - Кредо», так і укладених у подальшому аналогічних договорів між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест - Кредо» та ОСОБА_2 . При цьому, суд, взявши до уваги правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, вказав, що сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, на власний розсуд, а також встановив наявність правових підстав для укладення оспорюваних договорів між фінансовою установою та фізичною особою, оскільки діяльність первісного кредитора-банка була припинена.
Також, постановою Житомирського апеляційного суду від 25 січня 2024 року (яка набрала законної сили цього ж дня) скасовано рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 лютого 2023 року та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у справі № 295/13042/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія Інвест – Кредо», ОСОБА_2 про визнання договору № б/н від 31 березня 2021 року про відступлення права вимоги (цесії) грошових зобов`язань за кредитним договором та договором забезпечення, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест - Кредо» та ОСОБА_2 , недійсним.
Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд, врахувавши висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені у його постанові від 10 січня 2024 року у справі № 295/13441/19, зазначав, що оскільки право вимоги за кредитним договором, укладеним 01 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «БМ Банк», та забезпечувальними договорами до нього 30 травня 2019 року перейшло до нового кредитора - ОСОБА_2 , що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, то підстав для аналізу правомірності договору від 31 березня 2021 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія ІНВЕСТ-КРЕДО» та ОСОБА_2 , немає. Разом з тим, суд відмітив, що 19 березня 2020 року ОСОБА_2 закрила кредит та припинила іпотеку.
Так відмовляючи в задоволенні позовних вимог у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що правомірність, зокрема, договорів про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним та іпотечним договором, укладених між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» та ОСОБА_2 , яка встановлена такими, що набрали законної сили, рішеннями судів у інших справах, є доведеною та не підлягає додатковій перевірці і з`ясуванню в межах вирішення даного спору.
З огляду на неодноразові надсилання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вимог про погашення боргу за кредитним договором і невчинення останнім дій по такому погашенню, ОСОБА_2 було законно звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 та у встановленому порядку оформлено право власності на неї.
Разом з тим, судова практика свідчить про неналежність обраного ОСОБА_1 способу захисту своїх прав, у зв`язку із чим, а також беручи до уваги, що законність договорів про відступлення на користь ОСОБА_2 права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та договорами забезпечення була встановлена судовими рішеннями у інших справах, позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 51641264 від 16 березня 2020 р., прийнятого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем, за яким право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_2 , не може бути задоволена.
Проте, з такими висновками суду повністю погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Судом під час розгляду справи було встановлено, що через невиконання боржником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_2 скористалась своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження, яке міститься в іпотечному договорі від 01.02.2008 (п.4.3 Договору) та 12 березня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 30 травня 2019 року та договору іпотеки від 01 лютого 2008 року, було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51641264 від 16.03.2020, та зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 (а.с.71 т.1).
Відповідно до статті 1 цього Закону іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» (№ 898-IV) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Аналогійний висновок міститься в постанові Верховного суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.
Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів – предмета і підстави позову.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову – це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову – це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/обраних способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.
Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.
Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмета позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.
Так під час розгляду справи, суд першої інстанції допустив істотне порушення норм процесуального права та неправильно визначив предмет спору, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.
Предметом даного позову була насамперед вимога про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис нотаріуса, який, на переконання позивача, став правовою підставою для подальшого переходу права власності на спірне нерухоме майно до ОСОБА_2 . Саме з незаконністю такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки позивач пов`язував порушення свого права власності на спірну частину квартири.
Водночас під час розгляду справи судом було встановлено, що фактично жодного виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого здійснювалося б звернення стягнення на предмет іпотеки, не існувало і не вчинялось. Як прямо зазначено у мотивувальній частині рішення, перехід права власності до ОСОБА_2 був здійснений шляхом позасудового врегулювання спору відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі іпотечного застереження та державної реєстрації права власності за іпотекодержателем.
Таким чином, суд одночасно констатував відсутність виконавчого напису нотаріуса та відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Наведене свідчить про внутрішню суперечність судового рішення, оскільки неможливо відмовити у задоволенні вимоги щодо правочину або нотаріальної дії, існування якої судом фактично не встановлено.
За змістом статей 13, 263, 264 ЦПК України суд зобов`язаний розглянути справу в межах заявлених вимог, встановити фактичні обставини, що входять до предмета доказування, та надати оцінку кожній заявленій вимозі. 
Натомість суд фактично підмінив предмет спору, розглянувши правомірність набуття права власності на підставі іпотечного застереження, хоча заявлена позивачем вимога стосувалася зовсім іншого способу звернення стягнення — виконавчого напису нотаріуса.
Крім того, усі інші позовні вимоги, а саме: про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння та поновлення запису про право власності позивача, є похідними від первинної вимоги щодо незаконності вибуття майна з власності позивача.
Отже, належне встановлення юридичного факту та правової підстави вибуття майна з власності позивача було ключовим питанням у даній справі. Без з`ясування того, на підставі якого саме юридичного механізму відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки — виконавчого напису нотаріуса чи іпотечного застереження, — суд був позбавлений можливості належним чином вирішити похідні вимоги.
Фактично суд відмовив у задоволенні всіх позовних вимог, не встановивши належним чином предмет оскарження та правову природу спірних правовідносин, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи, недоведеність висновків суду обставинами справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд першої інстанції розглянув вимогу про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, хоча матеріали справи підтверджують відсутність будь-якого виконавчого напису нотаріуса. Перехід права власності був здійснений шляхом державної реєстрації права власності іпотекодержателя на підставі іпотечного застереження відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Отже судом неправильно встановлено фактичні обставини справи та застосовано норми матеріального права.
Такі дії суперечать принципу диспозитивності цивільного процесу та виходять за межі повноважень суду, визначених статтею 13 ЦПК України, оскільки суд не наділений правом самостійно змінювати предмет позову або підміняти заявлений позивачем спосіб захисту іншим способом захисту, який позивачем не заявлявся.
Більше того, аналіз мотивувальної частини рішення свідчить, що основні висновки суду побудовані саме на дослідженні правомірності набуття права власності ОСОБА_2 на підставі іпотечного застереження, хоча зазначені обставини не були самостійним предметом заявленої позовної вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Отже, суд першої інстанції вийшов за межі предмета спору, визначеного позивачем, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, що є істотним порушенням норм процесуального права.
Однак, оскільки позивачем вимоги про визнання незаконним звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження, яке міститься в іпотечному договорі, відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», до суду не заявлялися, заяву про зміну предмета позову до суду не подавав, тому суд мав саме з цієї підстави відмовити у задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги про незаконне залучення ОСОБА_4 до участі у справи колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі у справі у разі, якщо рішення суду може вплинути на їх права чи обов`язки щодо однієї із сторін.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 був поручителем за кредитним договором № 2/7/010208 від 01.02.2008 та брав участь у пов`язаних судових спорах щодо виконання кредитних зобов`язань і звернення стягнення на предмет іпотеки.
За таких обставин рішення у даній справі могло вплинути на його права та законні інтереси, а тому суд першої інстанції обґрунтовано залучив його до участі у справі.
Сам по собі факт перебування ОСОБА_4 у сімейних відносинах з відповідачами не свідчить про незаконність його залучення до участі у справі та не є підставою для скасування судового рішення.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність безспірності заборгованості, необхідність перевірки розміру боргу, порушення статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», пропуск трирічного строку для вчинення виконавчого напису, ненадання первинних бухгалтерських документів та неналежне повідомлення боржника.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснювалося не шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, а шляхом позасудового врегулювання відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі іпотечного застереження, що містилося в договорі іпотеки від 01.02.2008.
Сам суд першої інстанції встановив, що 12.03.2020 приватним нотаріусом Гораєм О.С. було здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором.
Виконавчий напис нотаріуса щодо звернення стягнення на спірне майно матеріали справи не містять.
За таких обставин посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду щодо перевірки безспірності заборгованості при вчиненні виконавчого напису, застосування статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», дотримання трирічного строку для звернення за виконавчим написом, а також необхідності подання нотаріусу первинних бухгалтерських документів не стосуються спірних правовідносин та не підлягають застосуванню до даної справи.
Крім того, суд не надає оцінку доводам апеляційної скарги щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вони фактично спрямовані на оспорювання процедури вчинення виконавчого напису нотаріуса, яка у даному випадку взагалі не застосовувалась.
Оскільки суд першої інстанції залишив цю обставину поза увагою, хоча і відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 по суті, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальних можливостей усунути вказане порушення, тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції змінити,виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 травня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 9 червня 2026 року.

Головуючий Судді