ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	Львів	Справа № 260/10259/25 пров. № А/857/23331/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючої судді -	Хобор Р. Б.,	
суддів:	Бруновської Н. В.,	
 з участю секретаря судового засідання -	Шавеля Р. М., Богачука Ю.С.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у місті Львові, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року, що ухвалила суддя Плеханова З.Б. в місті Ужгороді, у справі № 260/10259/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльності, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача, у якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні ВП № 74029841 щодо невжиття заходів на виконання рішення суду для отримання ним 170 832,28 грн. та зобов`язати відповідача вчинити всі передбачені Законом України “Про виконавче провадження” дії, спрямовані на реальне виконання судового рішення, а зокрема щодо виплати заборгованості з пенсії у сумі 170 832,28 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 260/3645/22 суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01 грудня 2019 року, у зв`язку з чим за позивачем обліковано заборгованість у розмірі 170 832,28 грн. за період з 01 грудня 2019 року по 30 листопада 2022 року.
Позивач зазначає, що 01 лютого 2024 року старший державний виконавець відкрив виконавче провадження ВП № 74029841, проте з цієї дати й до звернення з позовом, упродовж близько одного року й одинадцяти місяців, кошти у розмірі 170 832,28 грн. позивачу так і не виплачено, а з роздруківки виконавчого провадження видно, що жодних виконавчих дій на виконання рішення суду виконавець із того часу не вчиняв.
Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною з огляду на тривале невиконання судового рішення, свій вік (92 роки), знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та спричинення йому моральної шкоди, оскільки ці кошти він міг би спрямувати на ліки та продукти харчування. На обґрунтування позивач посилається на практику Європейського суду з прав людини у справі “Бурдов проти Росії”, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 46 Конституції України.
07 квітня 2026 року Закарпатський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким вирішив адміністративний позов задовольнити частково:
Визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні ВП № 74029841 щодо невжиття заходів на виконання рішення суду Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 260/3645/22.
Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у межах виконавчого провадження № 74029841 вчинити дії, передбачені Законом України “Про виконавче провадження”, з урахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, а умови і порядок примусового виконання визначає Закон України “Про виконавче провадження”. 
Суд першої інстанції зазначив, що з 01 лютого 2024 року відповідач не вчинив жодних виконавчих дій, передбачених ч. 1 ст. 13 Закону України “Про виконавче провадження”, а доказів того, що тривале невиконання обумовлене поважними причинами, у матеріалах справи немає, оскільки ні відзиву, ні пояснень щодо позову відповідач суду не надав. 
На цій підставі суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність у виконавчому провадженні ВП № 74029841 щодо невжиття заходів на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 260/3645/22.
Щодо вимоги про зобов`язання вчинити всі дії, спрямовані на реальне виконання, зокрема щодо виплати 170 832,28 грн., суд першої інстанції виходив з того, що накладення штрафу за невиконання рішення є видом юридичної відповідальності боржника, а вирішуючи питання про його застосування, виконавець зобов`язаний установити не тільки факт невиконання, а й причини та відсутність поважних причин невиконання. 
Суд першої інстанції, застосувавши ч. 4 ст. 245 КАС України та виходячи з розуміння дискреційних повноважень, наголосив, що адміністративний суд не може підміняти інший орган і перебирати на себе його повноваження, тому зобов`язання суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту за наявності в нього адміністративного розсуду було б втручанням у дискрецію відповідного органу. 
Не погодившись із цим рішенням суду першої інстанції, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги повністю та виклавши їх у новій редакції, а саме: визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні ВП № 74029841 щодо невжиття заходів на виконання рішення суду для отримання ним 170 832,28 грн.; зобов`язати цей Відділ у межах виконавчого провадження № 74029841 вчинити дії, передбачені Законом України “Про виконавче провадження”, з урахуванням висновків суду, та дії, спрямовані на реальне виконання судового рішення, зокрема щодо виплати заборгованості з пенсії у сумі 170 832,28 грн.; а також стягнути на його користь сплачений судовий збір.
Таку позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції загалом правильно вирішив справу, проте саме у запропонованій редакції рішення буде дієвим і підвищить імовірність його виконання, оскільки до цього часу заборгованість у розмірі 170 832,28 грн. за період з 01 грудня 2019 року по 30 листопада 2022 року, облікована в його електронній пенсійній справі, позивачу не виплачена.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 260/3645/22 було вирішено:
“Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови у здійсненні з 01 грудня 2019 року перерахунку пенсії ОСОБА_1 виходячи з грошового забезпечення, зазначеного у довідці Державної установи “Територіальне медичне об`єднання МВС України по Закарпатській області” № 33/27-2212 від 09.09.2022 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 грудня 2019 року на підставі довідки Державної установи “Територіальне медичне об`єднання МВС України по Закарпатській області” № 33/27-2212 від 09.09.2022 року, з урахуванням основних і додаткових видів грошового забезпечення, враховуючи виплачені суми.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 992,40 грн.”.
Рішення набуло законної сили 11 листопада 2022 року.
31 січня 2024 року позивач подав до відповідача заяву про прийняття до виконання виконавчого листа, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом 22 січня 2024 року.
01 лютого 2024 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного МРУ МЮ Гаринець Олександр Іванович виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 74029841.
У пункті 2 постанови ВП № 74029841 зазначено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.
01 лютого 2024 року той самий державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору.
01 лютого 2024 року той самий державний виконавець виніс постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
08 лютого 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області листом за № 0700-0504-5/8962, серед іншого, повідомило Відділ примусового виконання рішень, що стягувачу виконано перерахунок пенсії в добровільному порядку згідно з рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/3645/22. Також у цьому листі зазначено, що з 01 грудня 2022 року виплата пенсії стягувачу здійснюється з урахуванням наведеного судового рішення, а нарахована заборгованість у розмірі 170 832,28 грн. за період з 01 грудня 2019 року по 30 листопада 2022 року облікована в електронній пенсійній справі стягувача та буде виплачена в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями судів за рахунок коштів Державного бюджету України.
Представник позивача 27 жовтня 2025 року надіслав адвокатський запит до Відділу примусового виконання рішень, у якому просив повідомити про стан виконання судового рішення згідно з виконавчим листом, виданим 22 січня 2024 року у справі № 260/3645/22 у виконавчому провадженні № 74029841, а саме про всі вчинені виконавчі дії та вжиті заходи з 01 лютого 2024 року по теперішній час.
Від відповідача 12 грудня 2025 року надійшла відповідь на адвокатський запит, з якої видно, що на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження боржник листом № 0700-0504-5/8962 від 08 лютого 2024 року повідомив про виконання рішення в частині перерахунку пенсії стягувача; що з 01 грудня 2022 року виплата пенсії стягувачу здійснюється з урахуванням судового рішення, а нарахована заборгованість у розмірі 170 832,28 грн. за період з 01 грудня 2019 року по 30 листопада 2022 року облікована в електронній пенсійній справі стягувача та буде виплачена в межах бюджетних асигнувань; що у зв`язку з відсутністю відомостей про виконання рішення суду державний виконавець направив запит до ГУ ПФУ в Закарпатській області щодо надання інформації про вжиті заходи, зокрема щодо виплати нарахованої заборгованості в розмірі 170 832,28 грн.
12 грудня 2025 року старший державний виконавець Гаринець О.І. надіслав на адресу ГУ ПФУ в Закарпатській області запит з вимогою терміново надати вичерпну інформацію про дії, які вживалися Управлінням на виконання рішення суду, зокрема щодо суми коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, встановленої у бюджеті Пенсійного фонду України для ГУ ПФУ в Закарпатській області на 2025 рік, та щодо порядку й термінів виплати заборгованості позивачу у розмірі 170 832,28 грн.
ГУ ПФУ в Закарпатській області листом від 17 грудня 2025 року за № 0700-0404-5/76796 повідомило відповідача, що виплата заборгованості, обчисленої на виконання судових рішень, здійснюється органами Пенсійного фонду України, визначеними судом боржниками, в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету; що порядок здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсії, призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року № 821; що 31 жовтня 2025 року та 27 листопада 2025 року пенсіонеру ОСОБА_1 виплачено суми по 187,35 грн. з боргу, облікованого за рішенням суду у справі № 260/3645/22, і ці суми визначаються пропорційно виділеним бюджетним асигнуванням.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно - правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Із цих норм випливає, що апеляційний суд перевіряє оскаржене рішення тільки в тій частині та тільки за тими доводами, які навів апелянт.
Отже, предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції, в частині відмовити у задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії, спрямовані на реальну виплату 170 832,28 грн.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Із наведеної норми випливає, що зобов`язати суб`єкта владних повноважень до дії конкретного змісту суд може тільки тоді, коли закон не залишає такому суб`єкту вибору варіанта поведінки; якщо ж закон дає суб`єкту свободу розсуду у виборі заходів, суд зобов`язує його вирішити питання з урахуванням правової оцінки суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України “Про виконавче провадження”, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Згідно з ч. 2 ст. 63 цього Закону у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 цього Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що щодо боржника, який не виконує судове рішення, виконавець застосовує заходи примусу - перевіряє виконання рішення, накладає штраф, установлює новий строк і повідомляє орган досудового розслідування; закон не наділяє виконавця повноваженням самостійно виплатити присуджені кошти замість боржника, а у виборі конкретних заходів та моменту їх застосування виконавець має свободу розсуду.
Апеляційний суд встановив, що боржником за рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 260/3645/22 є Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, і обов`язок виплати заборгованості закон покладає на цей орган, а не на орган державної виконавчої служби. 
Це підтверджує лист Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 17 грудня 2025 року за № 0700-0404-5/76796, з якого видно, що виплату заборгованості, обчисленої на виконання судових рішень, здійснюють органи Пенсійного фонду України - визначені судом боржники - в межах бюджетних асигнувань за порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року № 821, причому таку виплату вже частково проведено: 31 жовтня 2025 року та 27 листопада 2025 року позивачу виплачено по 187,35 грн.
Отже, фактична виплата спірної суми не залежить від волі відповідача та не входить до кола його повноважень: заходи примусового виконання, доступні виконавцеві за Законом України “Про виконавче провадження”, не створюють бюджетних коштів і не замінюють платіж, який зобов`язаний здійснити боржник.
Апеляційний суд вважає, що звертаючись із вимогою про спонукання відповідача до дій спрямованих на стягнення конкретної суми заборгованості та з апеляційною скаргою, позивач не вказав норму права, на підставі якої відповідач мав би вчинити дії, що забезпечили б саме виплату спірної суми, та не зазначив, які конкретні передбачені законом заходи відповідач, на думку позивача, зобов`язаний застосувати для досягнення відповідного результату.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, відповідач як суб`єкт владних повноважень може діяти тільки у спосіб і в межах повноважень, прямо встановлених законом, а суд не може зобов`язати його до дій, спосіб учинення яких закон не передбачає або не визначає. Тому вимога про зобов`язання вчинити певні дії має грунтуватись на конкретній нормі, яка покладає на відповідача відповідний обов`язок і встановлює спосіб його виконання, однак таких норм позивач не навів.
Встановлення способу захисту порушеного права, на переконання апеляційного суду, є тим питанням, яке вирішує суд за результатами оцінки заявлених вимог. При цьому суд виходить із того, як позивач сам сформулював свою вимогу, і не вправі домислювати, який саме спосіб захисту та які конкретні дії відповідача позивач має на увазі, якщо позивач цього не зазначив.
Апеляційний суд встановив, що кінцевою метою позивача є отримання 170 832,28 грн, в порядку виконання рішення суду. 
Проте апеляційний суд вважає, що позивач не вказав ні норми, що покладає обов`язок такої виплати на відповідача, ні способу, в який відповідач за законом міг би забезпечити відповідний результат, а відтак відсутні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку, зміст і спосіб виконання якого законом не визначений.
При цьому доводи апелянта про похилий вік, знецінення коштів через інфляцію та практику Європейського суду з прав людини у справі “Бурдов проти Росії” стосуються невиконання судового рішення боржником і не наділяють відповідача повноваженнями, які не передбачені законом, а тому не спростовують висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Тому апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги про зміну рішення суду першої інстанції та задоволення позову повністю шляхом покладення на відповідача обов`язку забезпечити виплату 170 832,28 грн. є необґрунтованими. 
Вказаний висновок апеляційного суду є підставою для відмови в задоволенні відповідної частини позовних вимог.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції, в частині відмови в задоволення позову, правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, в частині відмови в задоволення позову, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції у відповідній частині без змін.
Оскільки, апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат, відповідно до вимог частини 6 статті 139 КАС України, не проводиться.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року у справі № 260/10259/25, в частині відмови в задоволення позову, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.
Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська	
 	  	 Р. М. Шавель