Справа № 462/4893/23 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А. І. 
Провадження № 22-ц/811/4432/25 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретаря: Іванової О.О. 
з участю: представника ОСОБА_1 – Старого М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 25 листопада 2025 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_3 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2023 року Львівська міська рада звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою.
В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 (кадастровий номер 4610136300:05:017:0043), площею 0,3811 га. належить Львівській міській територіальній громаді, є комунальною власністю та не є об?єктом договору про передачу її у власність або надання у користування (оренду) фізичним чи юридичним особам.
Відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові департаменту містобудування ЛМР 08 грудня 2021 року було проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 фактично використовують земельну ділянку площею 0,3811га, кадастровий номер 4610136300:05:017:0043 за адресою АДРЕСА_2 для обслуговування будівель та споруд за відсутності відповідного рішення Львівської міської ради про надання її в користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 грудня 2021 року №288488538 приміщення прохідної під літ. "Ж-1", приміщення магазину під літ. "Б" загальною площею 30,4 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1530556346101) на АДРЕСА_1 перебуває в приватній власності ОСОБА_1 .
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 грудня 2021 року №288488538 нежитлова будівля під літ. "А-2" загальною пл. 251.3 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1531698546101), нежитлова будівля під літ. "Е-1" загальною пл. 162,0 кв.м.(реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1531690546101), нежитлова будівля під літ. "Б-1" загальною пл. 502,7 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1531673946101), нежитлові приміщення адміністративно-побутового корпусу літ. "P-1" загальною пл. 58,8 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 315181846101) на АДРЕСА_1 перебуває в приватній власності ОСОБА_3 ..
Відтак, відповідачі є фактичними користувачами земельної ділянки (кадастровий номер 4610136300:05:017:0043 за адресою АДРЕСА_2 ).
Розмір збитків, завданих позивачу за користування відповідачем земельною ділянкою, за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2022 року, становить 177 911 грн 85 коп. 
З врахуванням зазначених обставин, просила стягнути з  ОСОБА_3 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою, кадастровий номер 4610136300:05:017:0043 площею 0,3811га за адресою: АДРЕСА_1 без правовстановлюючих документів у розмірі 177 911 грн. 85 коп. та суму сплаченого судового збору у розмірі 2 684 грн 00 коп. 
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 25 листопада 2025 року позовну заяву Львівської міської ради до ОСОБА_3 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою – задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради суму безпідставно збережених коштів у зв?язку з користуванням земельною ділянкою комунальної власності (кадастровий номер 4610136300:05:017:0043 за адресою: АДРЕСА_1 ), у сумі 177 911 грн. (сто сімдесят сім тисяч дев?ятсот одинадцять) грн 85 коп.
Стягнуто порівну з ОСОБА_3 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради судовий збір по 1 342.00 грн.
Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 25 листопада 2025 року оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували існування між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 спільного обов`язку чи неподільного предмета зобов`язання, які б підтверджували спільне користування земельною ділянкою чи отримання спільної вигоди від користування нею, тому відсутні підстави для солідарного стягнення коштів.
За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території, тому навіть за наявності користування земельною ділянкою, кожен користувач відповідає пропорційно своїй частці у праві користування, а не солідарно.
Оскільки у 2020 році договір оренди земельної ділянки від 22 вересня 2009 року був чинним, користування земельною ділянкою здійснювалося на правових підставах, відтак стягнення безпідставно збережених коштів за 2020 рік є незаконним і суперечить обставинам справи.
Розрахунок суми збитків здійснено, виходячи з загальної площі земельної ділянки, що становить 3811 кв.м., однак така не відповідає площі фактичного використання, враховуючи те, що забудовою зайнята лише частина земельної ділянки площею 0.1159 га, тобто, позивач неправомірно включив до розрахунку площу, яка фактично не використовувалася відповідачами.
Судом не враховано, що земельною ділянкою користуються також інші власники нерухомого майна, а площа земельної ділянки в розмірі 0.1021 га надана для проїзду, тобто перебуває у спільному користуванні.
Крім того, в матеріалах справи відсутня нормативно-грошова оцінка земельної ділянки за період з 2020 року по 2022 рік.
Просить рішення Залізничного районного суду міста Львова від 25 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
19 лютого 2026 року від представника Львівської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу. Наголошує на тому, що предметом позову є стягнення коштів за користування однією земельною ділянкою, яка є єдиним, сформованим та неподільним об`єктом цивільних прав, тому зобов`язання щодо оплати користування такою земельною ділянкою має неподільний характер. 
Звертає увагу на те, що спірна земельна ділянка є єдиним та неподільним об`єктом права, вона може бути передана в оренду лише всім фактичним землекористувачам — власникам об`єктів нерухомого майна, розташованих на ній. Відповідно, обов`язок щодо сплати коштів за користування земельною ділянкою, як і обов`язок звернення із заявою про оформлення прав на неї, покладається на всіх співвласників нерухомого майна та не може виконуватися одноособово. Саме тому у межах даної справи виникає солідарний обов`язок. 
Вважає доводи апеляційної скарги про те, що користування лише частиною земельної ділянки — тією, на якій безпосередньо розміщені належні скаржнику об`єкти нерухомості, є безпідставними, оскільки: спір стосується користування вже сформованою земельною ділянкою з визначеною площею та кадастровим номером; а відповідач не надав жодних доказів формування окремої земельної ділянки меншої чи більшої площі для обслуговування конкретного об`єкта нерухомості.
Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 25 листопада 2025 року залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно акта обстеження земельних ділянок на АДРЕСА_1 та суміжних з ними земельних ділянок №120 від 08 грудня 2021 року, складеного провідним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель департаменту містобудування Львівської міської ради Гируном С. М., провідним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель департаменту містобудування ЛМР Сенчишаком І. П. за участю головного спеціаліста юридичного відділу Залізничної районної адміністрації Іваненко О. В., ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 фактично використовують земельну ділянку для обслуговування будівель та споруд, а ОСОБА_4 фактично використовує земельну ділянку для під?їзду до земельної ділянки № НОМЕР_1 , за відсутності відповідного рішення Львівської міської ради про надання її в користування (оренду та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки. Доступ до земельної ділянки обмежений шляхом встановлення воріт та металевої огорожі з південної сторони земельної ділянки. (т. 1, а.с. 10-13).
Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 4610136300:05:017:0043), площею 0,3811 га, належить територіальній громаді м. Львова, є комунальною власністю та була надана в оренду ФОП ОСОБА_1 до 05 березня 2019 року, що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-0000557882023 від 28.03.2023 (т. 1, а.с. 27-29).
Ухвалою Львівської міської ради №2499 від 05 березня 2009 «Про користування ФОП ОСОБА_1 земельною ділянкою на АДРЕСА_2 » передано ФОП ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,3811 га, на АДРЕСА_2 в оренду терміном на 10 років (т. 1, а.с. 152).
22 вересня 2009 року між ЛМР та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки на вулиці АДРЕСА_2 (кадастровий номер 4610136300:05:017:0043) № 3-1378 для обслуговування адміністративно-складських приміщень. (т. 1, а.с. 81-84).
Відповідно до п.8 договору встановлено, що договір укладається на 10 (десять) років до 05 березня 2019 року.
Відповідно до п. 37 встановлено, що договір припиняється у разі закінчення строку, на який його було надано.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 грудня 2021 року № 288488538 нежитлова будівля під літ. «А-2» загальною пл. 251.3 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1531698546101), нежитлова будівля під літ. «Е-1» загальною пл. 162,0 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1531690546101), нежитлова будівля під літ. «Б-1» загальною пл. 502,7 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1531673946101), нежитлові приміщення адміністративно-побутового корпусу літ. «Р-1» загальною пл. 58,8 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 315181846101) на АДРЕСА_1 перебуває в приватній власності ОСОБА_3 , а приміщення прохідної під літ. "Ж-1" приміщення магазину під літ. "Б" загальною площею 30,4 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1530556346101) на АДРЕСА_1 перебуває в приватній власності ОСОБА_1 . (т. 1, а.с. 33-37).
Відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель департаменту містобудування Львівської міської ради направлено вимогу №24-вих-56394 від 05 серпня 2022 року на адресу ОСОБА_3 та вимогу №24-вих-56390 від 05 серпня 2022 року на адресу ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 20-26).
Згідно витягу №НВ–4600028682023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 12 січня 2023 року, нормативно грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер 4610136300:05:017:0043) становить 2 963 281 грн 16 коп. (т. 1, а.с. 40)
Згідно розрахунку суми збитків недоотриманих коштів міським бюджетом з плати за землю внаслідок використання земельної ділянки без документів, які підтверджують право користування, складеного управлінням земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради, розмір збитків, завданих власнику землі за користування відповідачами земельною ділянкою (кадастровий номер кадастровий номер: 4610136300:05:017:0043 за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2022 року становить 250 531 грн. 95 коп. (т. 1, а.с. 38).
Відповідно до листа Головного управління ДПС у Львівській області від 02 березня 2023 згідно проведених нарахувань та відомостей про сплату за даними інтегрованої картки платника ОСОБА_3 за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2022 року нараховано 72 620 грн 10 коп. земельного податку з фізичних осіб по земельній ділянці за кадастровим номером 4610136300:05:017:0043, в тому числі: за 2020 рік – 23 425 грн 84 коп., за 2021 рік – 23 425 грн 84 коп., за 2022 рік – 25 768 грн 42 коп. За даними ІТС «Податковий блок» заборгованість по земельному податку з фізичних осіб згідно інтегрованої картки платника станом на 01 березня 2023 року. (т. 1, а.с. 39).
Окрім цього, судом досліджено план-схему земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 та суміжних з ними земельних ділянок від 30 травня 2022 року, фотоматеріали, поземельну книгу на земельну ділянку, матеріали інвентаризаційної справи та реєстраційної справи БТІ на об`єкти нерухомого майна розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що перебувають у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розташовану в АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 4610136300:05:017:0043 та інші наявні документи у матеріалах справи.
Задовольняючи позовні вимоги Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, в період часу з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2022 року, фактично користувалися земельною ділянкою без плати за землю, що в свою чергу порушувало інтереси територіальної громади м. Львова через неотримання коштів місцевим бюджетом за використання земельної ділянки у розмірі орендної плати.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно статті 80 Земельного кодексу України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.
Згідно з ст.12 Земельного кодексу України повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад.
За змістом статей 125 та 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю чи споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Відтак, із виникненням права власності на об`єкт нерухомості, власник такого об`єкта не звільняється від обов`язку оформлення прав на земельну ділянку відповідно до законодавства.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата заземлю справляється відповідно до закону.
Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Так п. 1 ст. 627 ЦК України закріплено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов?язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними (правова позиція в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17).
Відповідно до ч.1 ст. 90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України (відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц).
Згідно з ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язання. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином обов?язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов?язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Обов?язком землекористувачів, згідно статті 96 Земельного кодексу України, серед іншого, є своєчасна сплата земельного податку або орендної плати.
Статтями 7, 140, 142 Конституції України та ст.16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування, функціонування якого гарантується державою, є рухоме і нерухоме майно, доходи міських бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.
Як визначено статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно зі статтями 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 12 Земельного кодексу України до компетенції сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, здійснення контролю за додержанням земельного природоохоронного законодавства, використання і охороною земель, вирішення земельних спорів та інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Частиною 5 статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання об`єктами права комунальної власності.
Згідно з положенням статті 142 Конституції України державною гарантією місцевого самоврядування є участю держави у форматуванні дохідної частини його бюджетів та компенсація у необхідних випадках витрат місцевого самоврядування.
Відповідно до положень статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, зокрема, доходи місцевих бюджетів. Доходи місцевих бюджетів формуються за рахунок власних, визначених законом, джерел та закріплених у встановленому законом порядку загальнодержавних податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Склад доходів місцевих бюджетів визначається Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України (стаття 63 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Згідно зі статтями 10, 265 Податкового кодексу України плата за землю є місцевим податком. Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 64 Бюджетного кодексу України вона зараховується до бюджетів місцевого самоврядування.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачі, не будучи власниками чи постійними землекористувачами земельної ділянки, у період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2022 року фактично користувалися нею без встановленої законом оплати, що зумовило безпідставне збереження ними грошових коштів у розмірі 177 911 грн 85 коп. за рахунок Львівської міської ради.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, та вважає, що відповідачі як фактичні користувачі земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегли у себе кошти, які мали заплатити за користування нею, зобов`язані повернути ці кошти власнику земельної ділянки.
Крім того, оскільки розрахунок суми безпідставно збережених коштів було здійснено позивачем на підставі належного та допустимого доказу — витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку, а відповідачі не надали жодного альтернативного розрахунку чи доказів, які б спростовували позицію територіальної громади, суд першої інстанції правомірно визнав такий розрахунок вірним та достатнім для прийняття рішення про стягнення коштів, чим забезпечив захист інтересів територіальної громади м. Львова.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи нормативної грошової оцінки земельної ділянки за кожен рік спірного періоду (2020–2022 рр.) не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 20 Закону України «Про оцінку земель», офіційним документом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, є витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Згідно з частиною третьою статті 23 цього ж Закону, такий витяг видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, що надає відомостям у ньому статус офіційних та беззаперечних даних.
У матеріалах справи наявний витяг № НВ–4600028682023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 12 січня2023 року, згідно з яким нормативно грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер 4610136300:05:017:0043) становить 2 963 281 грн 16 коп. 
Цей документ є належним та допустимим доказом, що повною мірою підтверджує базу для нарахування орендної плати за спірний період.
Суд першої інстанції, дослідивши вказаний витяг, надав йому належну правову оцінку, обґрунтовано визнавши його належним і допустимим доказом, що повністю спростовує заперечення сторони відповідача щодо порядку підтвердження грошової оцінки земельної ділянки.
Разом з тим, варто зазначити, що чинне законодавство не містить вимог щодо обов`язкового отримання окремого витягу з технічної документації за кожен календарний рік. 
Грошові кошти, що є предметом позову у цій справі, є сумою несплаченої відповідачами орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності Львівської міської ради, без укладення договору оренди за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2022 року.
Згідно з частиною другою статті 21 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19 (провадження № 61-17197сво20) зазначив, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Також виснував, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, що узгоджується з положеннями статті 20 Закону України "Про оцінку земель".
Перевіряючи заявлену позивачем суму недоотриманої орендної плати, суд першої інстанції керувався наданим позивачем розрахунком управлінням земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради, проведеним з урахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель на відповідний рік та витягом №НВ–4600028682023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 12.01.2023 року, нормативно грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер 4610136300:05:017:0043), та вважав, що такий розрахунок підтверджується належними доказами та є обґрунтованим.
Окрім цього, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги, про те, що 2020 році договір оренди земельної ділянки від 22 вересня 2009 року був чинним, користування земельною ділянкою здійснювалося на правових підставах.
З матеріалів справи вбачається, що договір оренди від 22 вересня 2009 року, укладений на підставі ухвали Львівської міської ради №2499 від 05.03.2009 «Про користування ФОП ОСОБА_1 земельною ділянкою на АДРЕСА_2 ». Договір мав чітко визначений десятирічний строк дії, що сплив 05 березня 2019 року.
Будь-яких доказів поновлення чи продовження договору не надано, тому використання земельної ділянки після 05 березня 2019 року здійснювалося без належних правових підстав, що є підставою для стягнення безпідставно збережених коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України.
Також, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що відсутні підстави для солідарного стягнення коштів з відповідачів, з огляду на те, щоспірна земельна ділянка є єдиним, сформованим та неподільним об`єктом цивільних прав із визначеним кадастровим номером. Оскільки на ділянці розташовані об`єкти нерухомості, що належать кільком власникам (як фізичній особі — Скаржнику, так і іншій фізичній особі — ОСОБА_3 ), використання такої ділянки здійснюється ними як єдиним майновим комплексом. Відтак, обов`язок зі сплати за користування землею є солідарним та не може бути розділений на частки без відповідного формування окремих земельних ділянок, чого відповідачі не здійснили.
Щодо доводів апеляційної скарги, про нібито необґрунтоване відхилення чи неврахування судом питання щодо проведення земельно-технічної експертизи, колегія суддів звертає увагу, що у межах розгляду справи судом першої інстанції було двічі призначено земельно-технічну експертизу за клопотанням самого відповідача (апелянта). Проте її проведення стало неможливим через ненадання додаткових матеріалів, які запитував експерт у клопотанні та через не оплату вартості експертизи відповідачем. Тобто, виключно через бездіяльність ініціатора — скаржника.
Відповідно до вимог процесуального законодавства, сторона, яка заявляє клопотання про призначення експертизи, зобов`язана забезпечити її оплату та надання експерту необхідних матеріалів (ст. 107, ст. 139 ЦПК України). 
Невиконання відповідачем обов`язку щодо внесення авансового внеску та ненадання документів експертній установі свідчить про свідоме ігнорування процесуальних обов`язків. Невчинення стороною дій, спрямованих на проведення призначеної судом експертизи, дає суду підстави для розгляду справи на основі наявних у матеріалах справи доказів.
У даному випадку, на підтвердження факту користування земельною ділянкою позивачем подано акт обстеження від 08 грудня 2021 року, складений уповноваженим органом, який відповідач жодними належними та допустимими доказами не спростував.
Враховуючи викладене, неможливість проведення експертизи є наслідком виключно бездіяльності відповідача, відтак, суд першої інстанції правомірно ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути солідарно 177 911 грн 85 коп. безпідставно збережених коштів у зв`язку з користуванням земельною ділянкою комунальної власності кадастровий номер: 4610136300:05:017:0043 за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 01 січня 2020 року по 31 серпня 2022 року.
Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржникаа із висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи.
За наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 25 листопада 2025 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 29 травня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Крайник Н.П. 

Шандра М.М.